MANUALUL DE BOTANICĂ SILVICĂ ÎN USUL ELEVILOR DE LA SCOLA DE SILVICULTURĂ PENTRU FORESTIERI PRACTICI de dr. IULIU BARASCH, profesor, Bucureşti, Imprimeria Statului, numită Niphon, 1861

PRECUVANTAREA
Insărcinatu de către onorabilulu Ministru alu Culteloru d’a scrie unu opu despre botanica Silvică, îndeplinescu acumu ac1eastă sarcină, publicandu opulu prezinte. Scopulu acestui Manualu este d’a da în mâna eleviloru de la şcoala de Silvicultură, ca şi a forestieriloru practici, o carte care rezumă totu ce ei trebuie să ştie in privinţa cunoştinţei naturei arboriloru, a modului creşterei şi reuşitei plantaţiunei loru, şi a principieloru vătămătoare ce se opunu la desvoltarea loru normale. De aceea amu împărţitu opulu nostru în patru părţi. In partea I-iu dămu o recapitulaţiune scurtă a principieloru botanice, căte trebue sa le ştie totu-de-una silvicultorulu practicu. In partea 2-a dămu descrierea arboriloru forestieri, ceea din silvicultura înaltă, meziă şi mică. In partea 3-a  dămu o descriere a vegetaleloru folositoare sau vătămătoare Silviculturei. In partea 4-a dămu o descriere a principaleloru insecte folositoare şi vătămătoarepăduriloru. Unde trebuinţa a cerut’o, am datu figuri explicative pentru plante şi animale. In partea din urmă ami, tratatu şi despre unele insecte care, de şi n’au unu interesu imediatu silvicu cu toate acestea au unu interesu agricolu ce este legatu cu interesele silvice. Forma de Catehismu sau dialogu, adică cu întrebări si răspunsuri înlesneşte multu pentru memoria obiecteloru tractate şi presente totu-deuna între o mică cestiune totu cuprinsulu unei descrieri lungi, şi prin urmare fixează mai bine atenţiunea studentului la punctele de căpetenie ce trebue să le ştie.Am urmatu în această composiţiune, mai cu seamă opulu modernu alu d-lui Mathieu (flore forestière), a d-lui Massaloup a d-lui Collar (Nachturgeschite) şi a D-lui Ratzeburg “Die Waldverderber”.  Bucureşti, Noembriu 1861. Prof., Doctor IULIU BARASCH. TABLA MATERIILOR Pag. SEC. I. PARTEA I. CAP.I. Despre plantele în genere şi despre părţile de care suntu compuse ...1 CAP II. Descrierea părţiloru planteloru ...14 CAP III. Despre clasificaţiunea botanică ...37 PARTEA II. CAP IV. Despre plantele lemnoase şi părţile loru în privinţa anatomică şi fisiologică ...44 CAP V. Despre relaţiunile generale ale plantelor lemnoase ...50 SECTIUNEA II. Despre diferitele feluri de lemne silvice în particularu ...72 CAP. I. Conifere ... 74 Pinus abies  ... 76 Pinus sylvestris  ... 78 Pinus picea  ... 81 Pinus larix  ... 83 Pinus austriaca  ... 85 Pinus strobus ... 86 Pinus cedrus  ... 87 Juniperus communis  ... 88 Taxus boccata 89 CAP II. Despre arbori frunzoşi  Quercus (stejarul chène)  ... 90 Quercus robur  ... 91 Quercus pedunculata ... 93  Quercus cerris (ceru)  ... 97 Quercus austriaca ... – Quercus prinus .... 98 Platanus (paltin) ...99 Fagus (fagu) .... 100 Castania vestica (castanu) ....102 Betula (mesteacănu) ....103 Alnus (anin) ... 105 Carpinus (carpenu) ....107 Corylus (alunu) ....108 Populus tremula (plopi) .....109 Populus nigra .....110 Populus canadensis ......112 Populus alba  ... 113 Salix (salcile) ...... 114 Ulmus (ulmulu)  ... 125 129 CAP. III Despre acerinee  ... 130 Acer (aţar; acer tartaric; a. pseudoplat.) .... 131 Acer platanoides ... 134 Acer campestre ...135 Aesculus Hyppocastanum  ... 136 CAP. IV. Fraxinee (frasini) ... 138 Fraxinus excelsior ... .– Tilia Europea (leulu) ....141 Tilia pauciflora .....142 SECTIUNEA III. Despre arbori forestieri care au o valoare mai mică de câtu cei precedenţi Sorbus (sorbi) ... 147 Pyrus .... 152 Cerassus (cireş) ... 155 Robinia (salcâmulu) ...  157 Despre arbori frunziari arbustiforme: ... 158 Crataegus oxyacantha ... 159 Prunus spinosa ... 160 Cornus ... 161 Rhamnus  ... 163 Berberis ... 165 Ligustrum (lemnulu câinescu) ... 166 Evonymus europeum (salba moale) ... 167 Viburnum opulus (calinulu) ...  – Sambuccus (soculu) ... 168 Staphaelia, lonicera ... 169 Philadelphus, cytisus  ... 170 Colutea, Hyppophaë ... 186 DESPRE ARBORII VATAMATORI PADURILORU ... 186 SECTIUNEA IV. Despre plantele ale pădurei ... 188 Despre plantele erboase silvice dicotiledoane ... 197 SECTIUNEA V. Despre arbuşti şi erburi mono-cotiledone din păduri ... 211 SECTIUNEA VI. Despre plantele acotiledoane (cryptogame) importante în silvicultură ... 220 Despre lichene ... 228 Despre ciuperci ... 231 SECTIUNEA VII. Zoologia silvica ... 239 Lymnexylon navale ... 243 Melolontha vulgaris ...  – Brochus pisi ... 245 Corculio granarius ... 246 - populi ... 247 - cupreus ... 248 - pini ... 449 - noctua ... 250 Familia Xylophaga ... 251 Bostrichus typographus ... 253 Corambix carcharias ... 256 Chrysomella, Gryllus ... 257 Coleoptera ... 248 Orthoptere ... 258 Tenthredo ... 260 Hymenoptera parasitca ... 263 Ichneumon ... 265 Cynips calicis ... 266 Formica ... 268 Vespa (vespi) ... 271 Apis (albinele) ... 272 SECTIUNEA VIII. Lepidopterile (fluturile) ... 279 Papilio Brasicae ... 282 - Crataergi ... 283 Sphinx ... 284 Phalaena Bombyx Aesculi ... 285 - Bombix pini ... 286 - noctua ... 290 - geometra ... 291 - tortrix ...  – - pomonana ... 292 - tinea ... 293 - crinela et pyrophag  ... 294 Cocus piui ... 295 Simmulia ... 296 SEC I  BOTANICA SILVICA SECTIUNEA. I. Capitulu I. Despre plante în genere şi despre părţile de care suntu compuse. 1 Întrebare. Ce inţelegemu prin numirea de plante? Respunsu. Plantele suntu corpuri organice ce crescu în pământu, născîndu prin seminţe sau spore (Criptogame), nutrinduse prin asimilaţiune şi murindu de decrepitudine.Ele se deosebescu de corpurile organice însufleţite (animale) prin lipsirea de simţire şi mişcare; prin felulu nutrirei loru care este totu d’auna fluidu si nu solidu; prin felulu respiraţiunei loru (ele expiră oxigenu pe cându animalele inspiră oxigenu); prin felulu ţeseturei corpului loru (plantele n’au nici o dată nici o ţesătura musculoasă, sau nervoasă sau osoasă etc. ca animalele) şi prin compoziţiunea loru chimică (plantele au puţinu, animalele au multu nitrogenu sau Azotu).2 Întrebare. Ce inţelegemu prin vorba: botanica?Respunsu. Aceasta este ştiinţa care ne dă cunoştinţa planteloru, cumu suntu compuse si cumu crescu (fisiologia vegetale); cumu putemu se le deosebimu una d’alta prin deosebite numiri (Clasificaţiunea botanică) şi la ce folosu ne servă (Botanica descriptivă usuale). 3 Întrebare. Ce va să zică: Botanica silvica? Respunsu.Aceasta este partea ştiinţei botanice care se ocupă mai în particularu cu cunoştinţa şi descrierea planteloru care suntu de deosebitu interesu pentru silvicultoru, a căruia misiune este economia, păstrarea şi îmbunătăţirea păduriloru. Într’unu simţu mai largu, botanica silvică îmbrăţişează plantele lemnoase şi nelemnoase sau erburile silvice care crescu în păduri; dară in simţu mai strînsu, aceste ştiinţe coprinde cunoştinţa arboriloru din pădure (Dentrologiea). 4 Întrebare. Ce circumstanţe suntu de cea mai mare necesitate în ştiinţele botanice silvice? Respunsu. Botanica in genere, prin urmare: Anatomia, fisiologia şi clasificaţiunea vegetale. 5 Întrebare. Ce avemu a observa mai cu seamă in fisologia planteloru? Respunsu.Construcţiunea interioare si exterioare a părţiloru loru, foncţiunile organeloru loru, naşterea, legile creşterii şi morţii loru;  în fine: influinţele exterioare care împiedica cursulu naturalu alu vieţei loru (Patologiea vegetale). 6 Întrebare. Care suntu legile creşterii planteloru? Respunsu.Aceste legi suntu pe d’o parte resultatele legiloru fisice şi chimice ce domină în toată natura, dară pe d’altă parte aceste legi suntu modificate în interiorulu corpului plantei vieţuitoare, printr’o forţă interioară (organică) care face, ca aceste corpuri suntu organisimi adecă corpuri domnite fie care printr’o forţă înnăscută, particulară care schimbă intr’unu modu foarte remarcabile lucrarea legiloru fisice şi chimice generali făcându-le legi fisiolojce ale vegetaleloru. 7 Întrebare. Ce resultă din acestea? Respunsu. Fiindu că lejţgile fisiologice vegetali suntu basate pe legile fisice si chimice generali, de aceea trebue să avemu, mai’nainte, celu puţinu cele următoare noţiuni despre corpurile şi legile fisice şi chimice ca să putemu înţelege legile fisiologice ale creşterei şi vieţii planteloru. Aceste noţiuni se resumă în cele următoare: a) Fie care corpu este supusă gravităţii (greutaţii); aşia deară, daca vedemu într’o plantă vr’o mişcare în contra acestei legi, (s. e. seva descendinte) aceasta se urmează printr’o lege fisiologică, însă peste puţinu sau mai târziu, legea gravităţii va birui pe legea fisiologică.  b) Lumina este principiulu celu mai virificatoru în natură; ea însoţeşte mai toate lucrările materiiloru imponderabili (electricitatea, magnetismulu, caloriculu, s.e.); Aşia deară, nici o plantă nu poate să trăiască fără lumină, însă influinţa luminei asupra planteloru trebue se fie măsurată: prea multă lumină, le excită prea multu şi scurteaz3
ă viaţa loru: prea puţină lumină, slăbeşte viaţa loru şi o stinge din fire. c). Frigulu şi căldura suntu nişte stări fizice care însoţescu ori ce corpu: unu gradu mare de frigu, le strânge; unu gradu mare de căldură, le dilată; în acestu modu, influinţa frigului şi a căldurei este prea mare asupra planteloru; căci unu excesu (prisosu) de frigu şi de căldură, le este vătămătoru. d). Aerulu care urmează neîncetatu influinţa sa asupra globului nostru, este asemenea unulu din principii mai lucrători in viaţa planteloru. Căci plantele respiră (resufle) ca şi animalele şi cându suntu despoiate d’aeru, moru de’necăciune (asfisiă) întocmai ca animalele. e).Apa este corpulu celu mai răspunditu în natură (suprafaţa globului pămîntescu cuprinde aproape 6 1/2 milioane mile geografice patrate de apă şi numai 2 1/2 milioane mile uscatu), apoi şi în plante apa coprinde mai multu de trei părţi a corpului loru; fără apă şi umezeală, nici o plantă nu poate să crească. f). Acidu carbonicu (unu compusu de carbonu şi oxigenu). Acestu corpu gazosu care se află în aeru, ape şi în pământu şi în compoziţiunea planteloru; căci plantele sugu prin rădăcinele loru acestu gazu disolvatu în ape în interiorulu pământului; îlu sugu asemenea prin frunzele loru din aeru; nu există nisi o parte a plantei în care să nu se afle acestu gazu; deară forţa vitală a plantei descompune acestu gazu în elementele sale şi îşi clădeşte corpulu sau. Această schimbare mare a unui corpu gazosu într’unu corpu solidu (vegetalu), este o lucrare fisiologică a plantei. g).O mulţime de săruri minerale care se află în stare solidă în pământu (sare, calcaru, gipsu etc.) se desolve în corpulu plantei şi contribuescu asemenea la clădirea ei; aceasta este iară o lucrare fisiolagică a vegetaleloru. 7. Întrebare. Ce diferenţă există între Elementele şi Principiile organice? Respunsu. Elementele organice suntu numai patru; adecă: Oxigenu, Carbonu, Hidrogenu, Azotu; deară nici odată nu găsimu aceste elemente isolate în vr’unu corpu organicu, ci totu-d’auna se combină unulu cu altulu şi produce nişte producte care poate să fie privite ca principiele ţeseturei organice ale planteloru. Aşia deară, toată masa corpului vegetalu este compusă d’aceste principie organice dintre care cele mai de căpetenie suntu: albuminu vegetalu, şi materia numită celulosa. Aceste principii constituie şi ţesăturile corpului vegetalu.8 Întrebare. Câte ţesături există în corpulu vegetalu şi care suntu? Respunsu. În corpulu vegetalu există trei ţesături adecă: ţesătura celulare, ţesătura fibroasă şi ţesătura vasculară. 9 Întrebare. Ce este ţesătura celulare? Respunsu. Mai totu corpulu planteloru, examinându’lu subtu microscopu, vomu găsi că este compusu de nenumărate celule sau căsuţe mici, rotunde sau colţate; aceste celule suntu umplute cu unu felu de fluidu (citoblastem) şi în mijloculu celulei se află ca unu felu de sîmbure foarte micu (Nucleu). Celula este partea primitivă  a vegetalului, ba încă putemu zice că ori-ce vegetalu, de la planta cea mai mica pănă la giganticulu arboru, este numai o adunătură de nenumerate celule. Cându mai multe celule omogene se află adunate la unu locu, ele se atragu una pe alta, se strângu şi se formează ţesătura celulare. Deaca celulele erau rotunde la începutu, prin presiunea din toate părţile, devine dodecaedri; deara deaca celulele primitive erau cilindrice atunci devinu ca nişte prisme lungi sau firi. |esătura celulare se numeşte şi parenchim, şi există în parenchim regulatu şi neregulatu, tare şi moale etc. Câte o dată se întâmplă ca să rămâiă locuri mici goale între celule, acestea se numescu meate intra-celulare; deară deaca aceste locuri suntu mari şi considerabili, se numescu lacune; meatele şi lacunele înlesnescu multu mişcarea fluidului nutritivu în corpulu vegetale. Afară de fluidulu celular, numitu sevă, va afla în celule şi nişte materii solide s.e. chlorofilă care dă planteloru  coloarea loru verde, fecula sau globuli mici rotunde care dau scrobeala şi cristala de diferite săruri minerale. 10 Întrebare. Ce este ţesătura fibroasă? Respunsu. |esătura fibroasă care se numeşte şi ţesătura lemnoasă se compune de celule foarte lungi, ascuţite la amândouă căpătâiele şi puse cu capetele totu una peste alta, în câtu formează o legătură de firi foarte tare făcute de celule cu păreţi groaşi şi tari, pline şi nu goale; această ţesătură se numeşte în limba ordinaria cu numirea de lemnu. O modificaţiune a ţesăturii fibroase, este aceea compusă de fibri textili, adecă de firi lungi separabili unu d’altu care ne permite a face dintr’înşii pânda: s.e. găsimu asemeni fibrii în inu (linum), cănepă (canabis) şi subtu coaja teiului (tilia). 11 Întrebare. Ce este ţesătura vasculară? Respunsu. Vasele suntu canalele lungi şi goale din întru; unele d’aceste vase suntu închise la amândouă capătele şi umplute cu aeru şi se numesc traşee de care avemu adevăratele traşee ce au în întru ca o linie spirale neîntreruptă care căptuseşte pereţii loru şi neadevăratele traşee la care această linie este întreruptă; traşeele nu se ramifiează nici o dată şi suntu totu dauna paralele între dânsele; la vegetalele inferioare (Cryptogame) nu există traşee şi numai la filice începe a se arăta. Deară în trunciulu arboriloru traşeele formează numeroase legături triunghiulare, patrate, rotunde etc. traşeele se află în flori frunze, rădăcini şi pretutindeni în părţile cele mai interioare ale planteloru, depărtate de influinţa aerului, de aceea în coaja arboriloru nu există nici o-dată traşee, dar alte vase numite laticifere, sau purtătoare de Latex sau şi vase proprie care suntu umplute cu sucuri opace, colorate. Aceste vase suntu ramifiate, se găsescu şi subtu coaja arboriloru. Însă am zisu mai susu că toate aceste ţesături trebue să fie privite numai ca nişte modificaţiuni ale ţeseturei celulare care este baza tuturora. 12 Întrebare. Care este compoziţiunea chimică a celuleloru vegetale? Respunsu. Păreţii celuleloru, fibriloru şi ai vaseloru, constiutuescu materia numită celuloasă, o materie care este tot-de-una compusu într’unu modu chimicu ecualu de Carbonu, Hidrogenu şi Oxigenu ( C12+H10+O10) această materie este albă, solidă, transparinte nedisolabile în ape nici în spirtu sau în aeteru; deară vitriolulu o desolvă şi o schimbă în gumi (dextrin) şi pe urmă în zahăru sau glucosa. 13 Întrebare. Care suntu formaţiunile succesive ce se urmează în corpulu vegetalu? Respunsu.Toate numitele ţesături, împreunându-se, producu rădăcina, pe urmă, trunchiulu şi pe urmă frunza, aceste suntu părţile plantei care servă pentru nutrirea ei; mai târziu se formează iară părţile plantei destinate pentru reproducţiune, acestea suntu: flori, fructe şi seminţe. Afară d’aceste formaţiuni principali, găsimu la plante i formaţiuni secundarii; aşia s.e. la arbori se formează din ţesătura celulare măduva şi coaja arborelui; din celulele lungi se formează alburnu si lemne. 14 Întrebare. Care suntu părţile trunciului în arborulu dicotiledonu (sau alu păduriloru noastre)? Respunsu. Într’unu asemenea trunchiu deosebimu regiunea corticale care este compusă de epiderme, de învelişulu suberosu, de învelişulu verde şi de liberu; apoi regiunea lemnoasă se compune din alburnu; de cercurile lemnoase, de canalulu medularu şi de măduva în centru, de unde esu, către periferiea razele mădulare. 15 Întrebare. Ce observămu la măduva trunchiului? Respunsu.  Meduva centrală este compusă întocmai ca coaja d’o ţesătură celulară foarte poroasă, pătrunsă  de nişte firi lungi; prin aceşti firi, seva se sue din rădăcină în măduvă spre a o nutri, apoi prin razele mădulare măduva trimite seva şi la coajă. Deja în embrionul arborului, măduva a existatu în tigelu şi plumulu, cându trunchiulu a începutu să crească, măduva l’a umplutu cu totulu până la liberu; mai pe urmă ea a formatu traşee sau vasele spirale, puindu-le lângă liberu şi modificându-lu mai târziu în alburnu. Deară şi la creşterea arborului în înălţime, precumu şi la formarea muguriloru, măduva joacă unu rolu importantu. Cu câtu arborulu îmbătrîneşte mai multu, cu atâtu măduva se strânge şi se usucă mai multu în câtu în fine se perde cu totulu. La vârsta înaintată a arborului, măduva nu mai este necesarie pentru existenţa lui, de aceea vedemu arbori bâtrîni remâindu verzi şi purtându flori şi fructe, de şi măduva lui de multu s’a împutrezitu şi a muritu. O lucrare analoagă cu aceea a măduvei, o găsimu şi la coaja arborului. 16 Întrebare. Ce este lucrarea alburnului? Respunsu. Alburnulu formează în fie care anu o strată nuoă împrejurulu cercuriloru lemnoase, aşia deară din alburnulu se face pe fie care anu, ca unu inelu de lemnu adecă seva pogorîtoare (descendinte) puindu-se între stratele de alburnu şi deliberu, se îngroaşă (solidifică) de susu în josu făcându-se lemnu.17 Întrebare. Ce suntu, şi cumu lucrează cercurile lemnoase ? Respunsu. Cercurile lemnoase au totu aceeaşi ţesătură ca alburnulu, însă suntu d’o coloare mai închisă, mai tare şi numai iau parte la creşterea arburelui. 18 Întrebare. Ce este şi cum lucrează liberulu? Respunsu. Liberulu este o masă celulare care se află îndată subtu coajă şi este compusu de celule lungi; această ţesăture este groasă şi tenace, de aceea la ulmu şi teiu liberu poate să fie jupuitu ca nişte panglice, care servu pentru rogojini, coşiuri etc.; pe fie-care anu se pune o strată noă de libru în întru celei vechie. 19 Întrebare. Cumu este făcută coaja arboriloru? Respunsu. Coaja este făcută d’o ţesăture celulare particulară (numită celulele corticale); cu câtu coaja merge mai către periferie, cu atâtu, celulele devinu mai mici; cu câtu  merge mai către centru, cu atâtu, celulele devinu mai mari; la aceste celule mari interioare, se află şi lacune şi acolo se urmează o mare energie a vieţei. Întocmai ca măduva, aşia şi coaja este începutulu creşterei arborului. Apoi fiind-că coaja creşte şi se măreşte din întru afară, de aceea se întîmplă ca cându coaja a crescutu prea multu, atunci învelişulu ei exterioru neputîndu a se mai întinde, crapă în multe strate şi se usucă d’afară în întru. Aceasta o vedemu s.e. la stejaru, mesteacănu şi unele molifte. Dar epiderma coajei (ce există mai cu seamă la tineri arborii) este aceea ce este epiderma pelei la animale, adică îi înveleşte, protege şi servă pentru nutrirea loru, la arbori bătrîni cade, sau celu puţinu nu mai este vizibile. 20 Întrebare. Ce resultă din numitele observaţiuni? Respunsu.Resultă că toată creşterea arborului în lungime se face prin măduva centrale şi că creşterea trunchiului în grosime se urmează numai la unu singuru locu adecă la otarulu între regiunea corticale şi cea lemnoasă; acolo între libru şi alburnu se formează pe fiecare anu din fluidulu Cambium (seva descedinte) în întru o strată noă de alburnu şi pe din afară o strată noă de libru; aşia dar ceea ce este acumu alburnu, va fi în anulu viitoru unu cercu lemnosu, şi ce este acumu libru, va fi în anulu viitorulu coaja; apoi nici odată din lemne nu se face coajă şi nici din coajă nu se face lemne; însă creşterea lemnului este mai activă de câtu aceea a coajei, fiind-că în lemne se află traşee şi în coaje nu; apoi unde suntu traşee, acolo energiea ei a planteei şi creşterea ei suntu mai mari şi mai active. 21 Întrebare. Care suntu părţile exterioare ale plantei? Respunsu. Aceste sunt rădăcina, trunchiulu (sau caulu sau tiju) crăci, rămuri, frunze (frondes) sau foi (folie) flori şi  fructe. Despre toate acestea vomu vorbi la vale mai pe largu. 22 Întrebare. Cumu lucrează condiţiunile exterioare necesarii pentru creşterea planteloru? Respunsu. a) Influenţa pămîntului asupra planteloru este foarte variată şi înmulţită; căci diferitele plante ceru de la pămîntu diferite elemente ca să poată dobîndi creşterea loru normale. De aceea putemu zice ca o regulă generală că, cu câtu unu pămîntu (solu) este compusu de mai multe elemente, cu atâtu va fi elu mai roditoru şi mai favorabilu pentru creşterea planteloru; cu câtu este mai simplu , cu atâtu este mai secu şi mai infertilu. b) Influenţa apei asupra creşterii planteloru este iară înmulţită; apa, pe d’o parte lucrează intr’unu modu mecanicu, mărindu şi întindzându celulele şi excitându în ele lucrările loru vitale; pe de altă parte, lucrează apa şi ca unu ajutoru chimicu, fiind-că prin descompunerea apei, plantele găsescu oxigenu şi hidrogenu ce le suntu necesarii, apoi în apă este totu-d’auna coprinsu şi gazulu acidu carbonicu, de aceea apa procură planteloru şi acestu gazu pe care plantele descompuindu’lu, îşi căştigă carbonulu loru necesariu; aşia deară putemu zice că în apă suntu coprinse toate elementele plantei şi că o plantă şi chiar unu arboru nu suntu altu nimicu de câtu apă solidifiată (înghieţată) formată într-o formă particulară prin excitaţiunea unui ajutoru organicu (seminţe). 23 Întrebare. Cumu se urmează lucrarea aerului asupra creşterei planteloru? Respunsu. Aerulu este purtătorulu acidului carbonicu; în privinţă acestia este înconjurarea aerului foarte folositoare planteloru; deară aerulu mijloceşte şi evaporaţiunea fluideloru din plante şi din pămîntu, de aceea înlesneşte actulu expiraţiunei (esalaţiunea) planteloru şi uscăciunea fluideloru de prisoase în pământu; de aceea vedemu că unde lipseşte planteloru aeru în destulu, precumu în pădurile prea dese, acolo arborii nu reuşescu. 24 Întrebare. În ce modu lucrează lumina asupra planteloru? Respunsu. Toate funcţiunile vegetali se urmează numai în prezenţa luminei. Inspiraţiunea gazului acidu carbonicu şi expiraţiunea oxigenului, se urmează numai ziua şi mai cu seamă cându iese soarele; pe cându noaptea, gazulu acidu carbonicu inspiratu, nu se mai descompune în corpulu plantei şi iese neschimbatu afară; de aceea, plantele expiră ziua oxigenu şi noaptea acidu carbonicu. Deară afară d’acestea, toate colorile vegetaleloru şi toată consistinţă producţiuniloru loru suntu numai efectele luminii: de aceea o plantă care rămâne câtu-va timpu în întunericu devine palidă, perde colorile şi toate ţesăturilă ei devine moleşite şi fragete. Numai partea rădăcinei plantei este aceea care reuşeşte în întunericu ; de aceea putemu zice că în fie-care plantă suntu doue tendinţe sau direcţiuni opuse, una căutându lumina (trunchiulu cu ramurile etc.) şi alta câutându întunericulu (rădăcina). 25 Întrebare.În ce modu lucrează căldura asupra vegetaleloru ? Respunsu. Căldura excită vegetalulu la toate lucrarile sale fisiologice; şi precumu viaţa animale cere ori şi care gradu de căldură ca să se poate urma, aşia şi este cerutu ocuantitate otărâtă de căldură pentru maturaţiunea planteloru; aceste cuantităţi suntu diferitele dupe diferitele nature ale planteloru; de aceea unele plante crescu şi reuşescu şi în climele reci cându altele cere o climă foarte călduroasă . Aşia deară întocmai ca la animale, putemu să zicemu (într’unu modu aligoricu) că suntu plante cu sânge rece şi cu sânge caldu. Însă o căldură excesivă  (s.e. căldura focului) omoară plantele, întocmai precumu strică corpulu animaleloru şi le omoară. 26 Întrebare. Care este rezultatulu lucrăriloru tutuloru numiţiloru aginţi? Respunsu. Rezultatulu este că planta absoarbe din pămîntu prin rădăcinele sale, sucuri (seva) încărcate cu acidu carbonicu, aceste seve se sue în susu prin trunchiu şi rămuri pînă la frunze (seva ascendinte), acolo viindu în atingere cu aerulu, să schimbă, încărcânduse cu gazu acidu carbonicu; acumu se pogoară în josu (seva descendinte sau cambiumu) şi acumu pe drumulu ei, gazulu acidu carbonicu se descompune în elementele sale (carbonu şi osigenu) ast-felu că din carbonu împreună cu elementele apei (Hydrogenu şi oxigenu ce se afla totu d’auna într’o mare cuantitate în corpul plantei) se face lemne şi cele-alte părţi solide ale plantei, pe cându oxigenulu ese afară prin respiraţiunea plantei. Legea capilaritaţii şi neîncetata esaluţiunea a fluidelor prin frunze, ajută prea mult la suirea sevei  în corpulu vegetalu. Deară întocmai precumu în corpulu animalu se formează nişte materie numită secreţiune şi esercţiuni, aşia şi în corpulu vegetalu; cu diferinţa numai, că materiile secreţiunea se elaborează în corpulu animalu în deosebite organe numite glandule (ginde,gîlci), pe cându în corpulu vegetalu această materie se depune chiaru ţesetura celulare, mai cu seamă în meatele şi lacunele intercelulare. Cele mai importante materii secretate în corpulu vegetaloru suntu cele următoare:Sacharulu;-Fecula sau scrobeala (amilon) - gummi ( adecă gumi arabicu tragacant etc.). -Unturile grase şi aromatice (cele d’întîi în seminţe, cele d’alu doilea în frunze, flori, şi ramuri); -Reşinuri ;-Cera,- sucurile proprie sau laticifere; -Gumi elastică sau cautşuc,-Laptele vegetală, - Opium şi  diferite materii colorante.CAPITOLULU II. descrierea părţilor plantelor27 Întrebare.Care suntu părţile cele mai principale ale unei plante? Respunsu. În sfera sa vegetătivă, pentru a manţine vieaţa sa individuale, aceste suntu trei adecă; rădăcina, trunchiu şi  frunze. 28 Întrebare. Care parte a plantei se numeşte rădăcină, cumu este formată şi cumu lucrează? Respunsu. Rădăcina este în genere partea plantei ascunsă în întunericulu pămîntului care, prin creşterea ei caută a se cufunda încă mai adîncu în pămîntu; cu toate acestea, suntu rădăcini care creşte peste pămîntu (rădăcine adventive). Deară partea prin care rădăcina lucrează şi absoarbe sucurile pămîntului, suntu radicele cu vîrfurile loru fine numite Spongiole. În privinţa formei, suntu rădăcine conice, fibroase tuberiforme; la toţi arborii din climele noastre se găsescu numai rădăcine conice, însă aici deosebimu cele următoare moduri. Rădăcină principale este aceea din care ese nemediatu unulu sau mai multe trunchiuri. Deaca aceste rădăcini găsescu unu solu favorabilu spre a se putea prelungi şi a pătrunde în adâncime, rădăcina se numeşte pivotante. Deară ese de la rădăcina principală rădăcini laterale şi secondarie care mergu într-unu modu oblicu şi chiar orizontale. Rădăcinile au o structură analoagă cu aceea a trunchiului, însă nu există centrulu mădularu într’însele, deară găsimu în rădăcină, coajă, liberu, alburnu şi lemne, însă toate aceste părţi suntu mai moi în rădăcină, şi altfelu colorate ca în trunchiu şi în nodulu vieţii, adecă în sufletulu care desmnează marginea între regiunile rădăcinii si ale trunchiului, acolo găsimu toate aceste părţi confundate şi amestecate . Rădăcinile creşte pe fie-care anu prin adăugirea strateloru nuoe de alburnu şi de liberu, întocmai ca trunchiulu, însă creşterea loru în lungime nu se urmează printr’unu mugure terminalu care nu există în rădăcină; ba încă unii botanişti pretindu că rădăcinile arboriloru se vestejescu şi moru în fie-care primăvară şi în loculu loru se desvoltă alte noi. 29Întrebare. Ce este trunchiulu arboriloru? Respunsu. Trunchiulu este partea cea mai puternică a arborului care se sue în susu de la rădăcină mergendu dreptu în susu, portându toate cele alte părţi ale arboriloru, precum crâci, rămuri, frunze, flori etc. şi care împarte la toate aceste părţi suculu ce’lu primeşte de la rădăcină. Trunchiulu este partea cea mai uscată şi cea mai tare a arborului şi a plantei în genere. La arbori, trunchiulu este simplu, dreptu, înaltu, tare şi pînă la oare-şi care înălţime este golu; la tufişuri este mai micu, mai debile şi nu merge totu d’auna dreptu şi chiar de la rădăcină ese totu d’o dată mai multe trunchiuri; la arbori, trunchiulu la ori şi care înalţime se bifurcează (se desparte) în crăci; crăcile se bifurcează în rămuri şi rămurile în rămurele secundarie terţiare etc. pînă cându în fine se termină în muguri, frunze şi flori. Aceste bifurecţiuni succesive ale trunchiului de la crăci până la frunză, se numescu Corona arborului.{n silvicultura, trunchiulu arborelui este partea cea mai importantă  de a fi studiată şi cultivată, fiindu că folosurile, silvice viinu numai de la trunchiu.În botanica generale, există diferite numiri pentru trunchiurile vegetaleloru în genere; aşia se numeşte trunchiulu arboriloru din climele  noastre (arbori dicotiledoni) cu numirea proprie de trunchiu, pe cându trunchiulu arboriloru climeloru tropicale (s.e. palmierulu şi alu tutuloru arboriloru monocotiledoni) se numeşte stipu; trunchiulu gramineloru (grâului, secarei,orzului şi a orezului) se numeşte Caulu; trunchiulu purtătorulu florilu (s.e. la zambila) se numeşte Hampa şi trunchiulu celoru alte plante erboase pe câmpuri, se numeşte Tigu. 29{ntrebare Ce suntu frunze sau foi, cumu se formează şi cumu lucrează?  Respunsu. Frunzele suntu părţile verzi ale arboriloru care au forma unei membrane resfirate sau forma aceloru; au o suprafaţa superioare (întinzându-se către ceru) fiindu mai închisă şi lucitoare şi o suprafaţă inferioare care se uită către pămîntu) fiind mai deschisă şi mai păroasă. Deară  la amîndoă se arată ca nişte vărgi unflate trase în diferite direcţiuni (nervuri), astfelu că varga cea mai mare şi cea mai lungă, trece prin mijloculu foiei (nervulu medianu) şi de la dînsa ese în dreapta şi în stînga nişte nervuri laterali. Frunzele esu de la trunchiu sau de la crăci sau de la rămuri, întocmai ca rămurile esu de la crăci, crăcile de la trunchiu şi trunchiulu de la rădăcine; aşa deară traşeele şi fibrii vasculari de la trunchiu dându-se la o parte formează crăci, crăcile dându-se de la crăci la o parte formează rămuri; iară dându-se rămurile la o parte, formează frunze; iară frunzele fiindu mai moi şi mai resfrînte, de aceea aceste fibre poate să se desvolte în tr’însa mai bine, formându o ţesetură moale numită parenchimulu frunzeloru care este foarte înavuţitu în găuri sau stigmă care mijlocescu resuflarea planteloru, prin urmare contribuescu în modulu celu mai puternicu la esistenţa acestoru fiinţe organice. Între toate părţile planteloru, frunzele arată cea mai mare varietate în privinţa formeloru, precum şi în privinţa posiţiunii loru înpregiurulu trunchiului sau alu rămuriloru.30Întrebare. Ce puncte importante avemu să deosebimu la frunze? Respunsu. Punctele de căpetenie ce trebue observate la frunze, suntu cele următoare: 1. Eşirea loru  2. Inserţiunea (lipirea) loru  3.Poziţiunea loru  4.Compoziţiunea loru  5.Durata loru  6. Forma loru  7.Învelişu loru. 30 Întrebare. Ce avemu de observatu la frunze în privinţa eşirei loru ?Respunsu. Cându vorbimu în silvicultură de frunze sau de foi în genere, înţelegemu foile care stau la trunchiu, crăci şi rămurile arboriloru, aceste foi se numescu mai cu seamă cu numirea de frunze: deară avemu în ierburi şi cele urmetore foi particulare adecă: a)foi seminale (sau cotiledoane) care esu la întîia desvoltare a embrionului, dîndu celu d’întîi nutrimentu necesariu pentru creşterea şi desvoltarea lui; aceste foi, după ce şi-au terminatu misiunea loru, adecă după 6 luni celu multu, la mulţi arbori, foile seminale esu de subtu pămîntul (suntu epigene) şi se facu verzi; la alţi arbori (s.e. stejaru, castanu), aceste foi nu se facu verzi nici-odată şi nu esu la lumina soarelui. b) foile primitive suntu cele d’întîi foi care formează plumulu şi care adese-ori se deosebescu multe în forma loru de cele alte foi ale arboriloru; acesta circumstanţă o găsim s.e. la frasinu. c)foile florale; acestea suntu acelea care stau lîngă flori; chiar şi petalele corolei şi sepalele caliciului nu suntu altu nimicu de câtu nişte foi modificate. 31 Întrebare. Ce trebue să observămu la frunze în privinţa inserţiunei, poziţiunei şi consistenţei loru? Respunsu.În privinţa inserţiunei, trebue deosebitu deaca foile încongioru trunchiulu sau rămurile, deaca stau pe codiţe sau nu (sesile) etc. în privinţa poziţiunei, trebue observatu daeca foile stau într-unu modu alternativu sau spirale, sau verticilatu. În privinţa consistenţei loru trebue examinatu deaca suntu subţiri sau groase, uscate sau umede, fragite sau elastice, cărnoase sau membranoase, d’o ţesătură deasă sau rară etc. 32 Întrebare. Ce trebue observatu la frunze în privinţa duratei loru ?Respunsu. Trebue observatu deaca se ţinu verzi numai o vară şi cadu toamna (folia caduca, caduci) sau deacă din contra, rămâne pe arbori verzi în cursul de mai mulţi ani, vara şi iarna (sempervirens sau statornice). - În genere, foile numite frunze (s.e. la stejaru, aninu, carpinu, fagu, etc.) suntu caduci; pe cându foile auguste numite aci (s.e. la bradu, molifte, etc.) suntu statornice; cauza de ce aceste foi (aci) nu cadu toamna este, după unul botanistu, ţesetura loru deasă care face ca sucurile loru să nu se usuce aşa lesne ca cele-alte foi; tot-d’odată, mugurii arboriloru coniferi (cu aci) nu se desvoltă toamna într-unu modu aşa de repede ca să apese asupra frunzeloru şi să împedece suculu d’a intra într’însele, ca la frunzele comune. 33 Întrebare. Ce trebue să observămu la frunze în privinţa formei şi învelişului loru? Respunsu. În privinţa formei trebue să observăm deaca foile suntu simple sau compuse pinate, sectate, digitate (palmate), întregi sau dinţate; rotunde, ovale, obovale, lanciforme s.e.; deaca au stipuli sau nu; în privinţa învelişului, trebue să observămu deaca foile suntu netede sau aspre, lucitoare sau nu, păroase, mateceoase, lânoase sau nu s.e. Toate aceste numite circumstanţe dau caractere bune spre a putea cunoaşte şi deosebi arborii şi vegetalele în genere una d’alta .34 Întrebare. În ce modu lucrează frunzele? Respunsu. Am zisu mai susu că frunzele sunt plămunii vegetaleloru; adecă întocmai ca plămunii animalelor mijlocesce respiraţiunea animale, aşa şi frunzele mijlocescu respiraţiunea vegetale; fiindu-că întocmai ca în plomîni, sângele vînosu  vine în contactu cu aeru prin membrana subţire a celuleloru bronchice care le desparte, aşa şi seva ascedinte vine în contactul cu aerul prin pieliţa fine a frundelor care desparte seva d’aeru. Această schimbare a sevei în cambiu se urmează prin suprafaţa de susu a frunzeloru, pe cându suprafaţa de josu, prin găurile ei numite stigmate, îngîte (inaledă) gazuri nutritoare din aeru, şi dă afară (esalează) alte gaze din corpulu vegetalului, devenite vătămătoare.- În fine servă frunzele spre a da pămîntului d’împrejurulu rădăcinei, o umbră bine-făcătoare ca să nu se usuce prea multu. Dar căte o dată o coroană mare şi stufoasă de frunze împiedică şi ploaia ca să nu cadă pe solulu împregiurulu rădăcineloru; de aceea vedemu de multe ori, că arborii cu coroane mare, au rădăcini mici, fiindu-că coroana prea stufoasă a împiedicatu venirea ploii la rădăcină şi prin urmare, desvoltarea loru perfectă. 35 Întrebare. Ce va să zică muguri (hibernaculi, bourgeons)? Respunsu. Mugurulu este începutulu formaţiunei unei plante noă, deară suntu felurimi de muguri, adecă suntu muguri care cuprinde ramuri tinere, sau frunze, sau flori, sau căte şi toate trei împreună, precum vedemu acestea la socule negre (sambuccus nigra), însă cându mugurulu cuprinde numai frunzele viitoare îlu numimu foliale; cându cuprinde rămurele tinere îlu numimu lemnosu; dar cându cuprinde flori viitoare, îlu numimu florale. La arborii cu frunze (adecă caduce, ne fiind aci) fie-care muguru lemnosu cuprinde o ramură bogată în frunze, apoi la fie-care frunză (foia) iară  găsimu unu asemenea mugure folial, deară la arbori şi tufişuri care înflorescu la vîrfurile rămurilor loru, mugurulu se areată la laturile rămuriloru bifurcate. Deară la arbori cu aci (conifere) mugurului nu se areată subzorile (în spatele) frunzeloru, ci pe vîrfulu rămuriloru de la care esu câte 3, 5 şi 7 rămuri noi. Până când nu s-au răsfiratu, în climele noastre, mugurii sunt acoperiţi cu nişte învelişuri tari, colţoase, groase şi chiar căptuşiţi, care servă măguriloru ca protectori pentru frigu şi ploi, de aceea în climele foarte călduroase, aceste învelişuri groase a muguriloru, nu există. Cându  mugurulu s’a ruptu şi rămurile tinere au început a eşi şi a creşte, atunci învelişurile sale de mai’nainte cadu şi se usucu. Dar şi în climele noastre, la unii arbori (s.e. la Rhamnus Frangula) lipsescu acoperişurile sau învelişurile muguriloru. Iarna, cându arborii suntu despuiaţi de frunze, atunci lesne putemu se distingemu între mugurii purtători de flori şi mugurii purtători de rămuri, sau frunze, fiind-că cei florali suntu groşi şi mai umflaţi, pe cându cei foliali şi rămurali suntu mai subţiri şi mai ascuţiţi; aşa deară preumblându-ne iarna într’o pădure, putemu se ştimu deaca anulu acela va fi pentru pădure unu anu bogatu în sămînţă sau bogatu în creşterea lemneloru arboriloru. 36 Întrebare. Ce însemnează floarea în botanică?   Respunsu. Subu numire de flori se înţelege în botanică organele specialu ale plantei, destinate spre a produce fructe şi seminţe. În flori suntu părţi accesorii care poate să şi lipsească precum este caliciu şi corola, însă suntu alte părţi esenţiali care nu trebue să lipsească; căci în alt-felu planta nu e roditoare; aceste părţi suntu staminele şi pistilulu; însă câte o dată staminele şi pistilulu se află adunată într-o singură floare, care se numeşte atunci floare ermafrodite; altă dată unele flori au numai stamine şi altele numai pistiluri, aceste flori se numesc unisecxuale şi se numescu ori flori inasculi, (cu stamine) ori flori femele (cu pistiluri); câte o dată florile unisexuale, d’amândouă sexe, stau pe unu singuru arboru (plante monoecia); altă dată diferitele sexe stau pe diferite indivizi a unei speţe de plantă (planta dioecie). La arborii din pădurile noastre găsimu raru flori ermafrodite, şi mai totu d’auna flori unisexuali stându pe unu individu sau pe doi indivizi. Cându arborii silvici nu înflorescu, e greu de cunoscutu care arbore este de sexulu masculinu şi care de sexulu femininu, cu toate acestea şi atunci arborii femininu se deosibescu printr-un trunchiu mai delicatu, mai înaltu şi prin ramuri mai fine şi mai numeroase. Florile arboriloru silvici se areată ori pe rămurile tinere din anulu trecutu ori pe acele de est-timpul; florile de felulu dintăiu începu a se areata primăvara încă înaintea eşirei frunzei, pe cându cele d’alu doilea se areatu îndată cu eşirea frunzei sau puţinu după aceasta. 37 Întrebare. Ce însemnează inflorescenţa? Respunsu. Acesta însemnează modulu după care florile stau solitare sau adunate împregiurul trunchiului sau a rămuriloru. Florile suntu solitare (neadunate) cându stau câte una deosebite pe vîrfulu rămuriloru sau alu trunchiului, sau în unghiurile frunzeloru, sau pe marginea loru sau pe suprafaţa loru; ele potu să fie cauzate sau peduculate, cându stau pe o codiţă, sau sesile cându n’au unu pedunculu. Florile suntu verticilate cându mai multe flori pedunculate stau în forma unui inelu împregiurulu trunchiulu sau a rămurei, dar cându stau câte o perechie adunate, atunci le zicemu flori digomatice (împerecheate). 38 Întrebare. Câte feluri de infloreştinţe deosebimu în botanică, la florile adunate şi neisolate? Respunsu Deosebimu cele următoare. 1) capiu (capitum) cându mai multe flori care stau pe pedunculi scurţi, se află foarte dese una lîngă alta pe vârfulu unei ramure sau codiţe, în câtu seamănă cu unu capu (s.e. la trifoiu); cându toate aceste flori au unu caliciu comune(s.e. la unii scaeţi sau carduus), inflorescenţa se numeşte nastura. 2) moţa se numeşte inflorescenţa cându florile stau pe vîrfulu codiţei, stau toate pe pedunculi lungi. 3) spica se numeşte cându mai multe flori sesile (nepedunculate) stau adunate dese impregiurul unei axe. 4) amentu sau pisicuţa (chaton) se numeşte o spică compusă de flori unisexualu care toate suntu înconjurate de soţuri şi cându toate spicele, la timpul maturaţiunei fructeloru, de sine se deslepescu de trunchiu şi cadu josu.(s.e. la stejaru, mesteacănu)  5) spadice se numeşte o spică cu o axă cărnoasă şi umflată, avându şi unu învelişu comunu care înveleşte toate florile înaintea resfirarei loru (s.e. la palmiere, ceapă etc.)  6) ciorchina (grape) se numeşte cându florile pedunculate stau într’unu modu neregulatu împregiurul axei (s.e. la struguri)  7) Corimba se numeşte o inflorescenţă cându florile dupe la margine stau pe codiţe lungi şi cele mai de către centru stau pe codiţe scurte, însă ast-felu că toate florile formează pe suprafaţa loru unu singuru planu fiindu-că codiţele cele lungi esu mai josu din trunchiu de câtu codiţele cele scurte care esu mai susu. (s.e. coada şoricelului, sau milefolium)  8) umbrele (umbrela) se numeşte o inflorescenţa cându toate codiţele portătoarele floriloru esu dintr’unu singuru punctu dinelţimea trunchiului; peste o mică  distanţă, aceste codiţe se bifurcează şi bifurcaţiunile loru portu o mulţime de flori care formează unu planu curbatu într’unu modu convexu întocmai ca o umbrelă de soare. (s.e. pătrunjelu, cucută.)  9)paniculu este o spică cu flori pedunculate care stau pe pedunculi mari şi lungi (s.e. ovăzu). 39 Întrebare. Enumeraţi în detailu toate părţile a unei flori complecte? Respunsu. O floare complectă trebue să aibă cele următoare părţi. a) unu caliciu (Calyx) cu foi verzi numite sepale. b) o corola (corola) cu foi colorate numite petale. c) Androceea cu staminele şi anterele loru. d) pistilulu, cu ovariu, stilulu, şi stigmatele sale. e) unul receptaculu (receptaculum floris) din fundulu florii.  f) câte o dată şi unu nectarul (nectaria) sau peri, ori glandule, ori solţe de prisosu care stau în năuntru florei. La această enumeraţiune trebue să facemu următoarele observaţiuni. Câtu despre Caliciu şi corolă, observămu că de multe ori lepseşte unu sau altu, atunci floarea este imperfectă; însu cându lisesce corola, calicul este colorat (s.e. crinu) şi se numeşte perigon, de multe ori lipsecu amândouă, atunci floarea se numeşte apetale; la unele plante (s.e. mai la toţi arborii din pădurile noastre) se află in locul petaleloru nişte solţe, la alte plante (s.e. la grîu, orzu, ovăzu şi la toate gramineele) se află în locul petaleloru şi a sepaleloru, nişte solţuri mai mari numite glumele. Deară chiaru şi cându amîndouă învelişurile floriloru (caliciu şi corola) există, trebue să deosebimu corole şi calicie regulate şi neregulate; cele d’întîie ca şi cele d’ale doilea potu să fie compuse d’o singură sepală şi d’o singură petală (caliciu monosepale; corolă monopetala), sau de mai multe sepale şi de mai multe petale (caliciu polisepale, corola polipetale). Aşa deară,  între caliciurile şi corolele regulate monosepale şi monopetale putemu deosebi cele campanulate, urciolate, hipocratiforme, stelate.-- Între caliciurile şi corolele neregulate monosepale şi monopetale, deosebimu forma numită personate (s.e. gura mielului, Antirhinium majus) şi bilabiate (precum la salvia, la ismă sau menta, la mealise etc.).--Între caliciurile şi corolele regulate polisepale şi polipetale avemu iară diferite forme, precum la rosa, la inu, la cuişoare. (Dianthus etc.); în finu avemu şi caliciu şi corole neregulate polisepale şi polipetale, iară în diferite forme (s.e. forma papilonacee, precum masere, fasole, salcâmu sau accacia etc.).  În privinţa stamineloru, trebue să observămu daca fie care stamine este isolată în stilu şi antera sa, sau nu; în cazu dintîiu, ori câ toate staminele au o mărime ecuale, ori câ suntu în numeru de patru dintre care două suntu mari şi două suntu mici (didinamia) s.e. la izmă, sau între şese stamine patru suntu mari şi două suntu mici (tetradinamia), s.e. la varză sau că staminele suntu lipite una d’alta prin firii loru formându o singură legatură în jurul pistilului (s.e. la nalbă) atunci suntu monodelfia, sau că formează două legături (s.e. fasole, mazăre,trifoi) atunci suntu diadelfia, sau că formează mai multe grupe sau legaturi (s.e. la portocalu) atunci untu poliadelfia; sau că în loculu fireloru anterele stamineloru suntu legate unulu d’altulu (s.e. la cicoria, papadia etc.) atunci suntu singenesia, sau că staminele şi pistilurile suntu lipite unulu d’altulu (s.e. la florile orchis, vanile, etc.) atunci suntu ginandria. 40 Întrebare.În ce modu botaniştii moderni privescu staminele şi pistilulu? Respunsu Le privescu ca niste frunze modificate, ast-felu că chiar firele staminelor, potu să fie privite ca nişte foi subţiate, facute subţiri ca firele; acesta ne explică de ce prin cultură putemu să schimbămu staminele în petale (s.e. la rosele din gradini), fiind-că petalele şi firele suntu numai nişte transformaţiuni şi modificaţiuni d’unu în altu. Totu printr’această cauză, botaniştii privescu ovariulu ca formatu de foi particularie numite carpele sau foi carpelare; suntu petale ale cârora ovarie suntu făcute d’unu simplu carpelu, pe cându la altele, ovariulu este făcutu de mai multe carpele; în casu d’întîiu, ovarulu este tot d’auna monoloculariu (are numai o singură cameră); dear ă ovarele făcute de mai multe carpele, potu să fie uniloculare sau şi multiloculare, şi aceasta depinde de modulu lipsirei foiloru carpelare d’una către alta.-- Dar fiindu că ouele planteloru sau ovulele stau lipite de ovariu tocmai în loculu lipirei margineloru foiloru carpelare ( această lipire numinduse placentaţiune), de aceea suntu feluri de placentaţiuni; adică ori placentaţiune acsilare (la ovarele monolaculare); ori placentaţiune centrale, ori placentaţiune parietale. 41 Întrebare. Cum se urmează fecondaţiunea (măritişiulu) planteloru? Respunsu Acesta se urmează în felulu următoru. La timpul fecondaţiunei, care este hotărîtu pentru fie-care plantă, se deschidu de sine anterele şi atunci staminele se apropiază de sine către pistilu şi varsă pe stigma ei polenulu sau pulberea galbenă roditoare. Îndată, globuli acestei pulberi galbene se umflă, crapă şi varsă coprinsulu loru prin stilulu pistilului în ovariulu, acolo atinge ovulele şi îndată ce le atinge le a şi fecondatu. 42 Întrebare. Ce fenomene se urmează la plante după actulu fecondaţiunei? Respunsu După ce polenu a atinsu ovulu, atunci se urmează cu dânsa o mare metamorfoză (schimbare), ele se schimbă în embrionu, şi în partea seminţei care l’încongioară; învelişurile ovului se schimbă în învelişurile seminţei, deară ovariulu se schimbă în pericarpu adecă în partea fructului care înconjoară semînţa. După această schimbare, cade staminele cu antere, şi chiar corola cu petale; de multe ori cade şi caliciu, însă câte odată caliciulu rămâne statornicu (caliciulu persistinte) şi formează învelişulu exterioru alu fructului (s.e. la meri); aşa deară putemu zice că fructulu este ovariulu schimbatu prin fecondaţiune. Suntu felurimi de fructe care formează în botanica generale o ramură importante a acestui studiu aici însă ne vom mărgini a vorbi numai despre acele moduri ce au o importanţă în silvicultură. Aşa deară suntu fructe în care sămânţa stă liberă şi golu şi altele în care sămânţa este închisă într-unu învelişu (pericarpiu); în cazulu d’întîiu plantele se numescu  Angiosperme în cazulu d’alu doilea, se numescu gimnosperme. Pericarpiulu, amu zisu, este partea trunchiului în care semînţa se află liberu şi numai lipită d’unu felu de ştrengu micu numitu umbilicu sau buricu; însă pericarpiulu poate să se formeze de la ovariu, precum la arţaru, frasinu, cireşiu, etc. atunci se numeşte unu pericarpiu adevăratu, sau că se formează de vr’o altă parte a fructului, atunci se numeşte unu pericarpiu neadevăratu. Deară între fructe monoloculare cu adevărate pericarpe, botaniştii deosebescu cele umătoare diferite spece adecă:1)Cariopse, cându nu putemu se deosibi  pericarpiu de seminţe (s.e. la grîu , secară, etc.).  2) O Akene cându pericarpiu poate să se desparţă de seminţe (s.e. la plantago, patlagina).  3) O Nuka este cându pericarpiu este separabile de la semînţa, înse este întăritu, devenitu lemnu (s.e. la aluni, ghandă).  4) O samară este unu fructu care are ca nişte aripi membranoase la amîndouă părţile laterali ale părţiloru ei (precum la aţaru şi la ulmu) Baca sau bob este d’o ţăsătură cărnoasă, suculente (zemoase), are în năuntru două sau trei greunţe, rar se află numai o singure seminţă sau greunţă într-unu bobu (s.e. bobu de strugure); aceste greunţe aflănduse în bobu sunt ori goale (precum la bobu de strugure) sau că suntu mici (s.e. crataegus) sau că suntu despărţite în mai multe despărţiri (precumu la lămîie). 43 Întrebare. Ce va să zică fructe deiscinte? Respunsu Toate fructele despre care amu vorbitu, nu se deschidu de sine în timpulu maturaţiunei, însă suntu fructe care se deschidu de sine fiindu mature, şi atunci seminţele esu afară dintr’însele; unele cade josu şi altele sboru în aeru şi ast-felu se înmulţescu aceste plante. Asemenea fructe descinte suntu.1)O Capsulă cistcia, este univalvă şi cuprinde o mulţime de seminţe ce se deschide într-o crăpătură care se desface unde suntu lipite amîndouă marginile carpelare (s.e. la floarea domnescă Delphinium). 2)Capsula este multi valvă compuse de valvule rotunde care se dechidu prin mai multu sau mai puţină crapatum (s.e. la  Evonymus, Staphelia). 3) Leguma, este bivalvă compusă de două valve lungi deară seminţele stau lipite alternatu în coaje, în cole de cusăture carpelare. Toate aceste fructe se formează de nişte flori  neregulate care le-am numitu mai susu cu numire de papilonacee (s.e. Salchâmu, Robina psieudo-accacia). 4) o teaca, este iară bivalve, însă are în năuntru o despărţitură făcută de o membrană foarte subţire, apoi seminţele se află lipite de amândouă laturele acestei despărţiri. Acestu fructu este particulariu la toate plantele familiei cruceferi (VI-a clase tetradinamia în clasificaţiunea lau Linnée); asemenea fructe le găsimu la muştaru, ridichi, hrenu, etc.  6) Drupa este unu fructu în care părţile d‘afară (sau mesocarpiu ) suntu cărnoase şi moi pe cându partea de năuntru a pericarpiului (endoocarpiu) este lemnosu şi tare, şi în acestu învelişu tare se află semînţa (precum la cireşi, caise, zarzări, prune, etc.) altă dată mesocarpiu este pelosu şi nu moale şi neplăcutu de mâncare (s.e. nucu).  7) Peponidele este unu făcutu c’unu pericarpiu cărnosu şi moale şi în năuntru se află unul endocarpiu solţosu despărţitu în mai multe despărţituri şi în fiecare desparţitură se află o sămînţă (s.e. la meri); altă dată pericarpiu este moale cu totulu (s.e. Viburnum Opulus bulton). 44 Întrebare. Care fructe suntu coprinse intre cele numite neadevărate  ? Respunsu. Aici suntu coprinse cele următoare. 1) Conus, este unu fructu eşitu din amentu (chaton), solţosu ale cărui solţuri s’au făcut lemnoase, apoi subtu fie-care solţu se află o semînţă sau două în formă de nuci (s.e. la brazi, molifte, anini). Fructu poate să fie ori cilindricu, ori conicu, ori ovalu, ori sfericiu.  2) Neadeverata capsula (s.e. la fagu) acolo găsimu două nuci triangulare stându una lîngă alta şi amândouă fiindu încongiurate d’unu caliciu cărnosu şi spinosu, acesta face ca acestu fructu să semene cu o capsulă uniloculare făcută de patru valvule. 3) Neadevăratulu bobu (s.e. la junupăr) floarea acestui fructu este unu amentu, prin urmare fructu a trebuit să fie unu conu, dar aici colţurile crescu unu d’altu, se făcu cărnoşi şi priimescu forma unui bobu. 45 Întrebare. Ce avemu să observămu la seminţe? Respunsu.Semînţa la arborii din pădure este partea aceea a arborului care produce arbori noi totu de felulu acestuia. Cându semînţa este gata şi mature, se cunoaşte de la simburele său, adecă deaca acesta umple toată casa unde se află fără d’a lăsa unu locu golu neumplutu de elu, atunci putemu să zicemu că sămînţa este gata şi coaptă. Apoi la ori şi care sămînţă avemu să observămu la cele următoare trei puncte adecă: 1) La forma sa exterioară deaca este rotunda, ovale, turtită, netedă, asperă, etc.  2) La părţile sale anexate, care servu spre a da seminţei poziţiunea convenabile, sau spre o apera în contra influenţelor exterioare vătămătoare; aceste organe protectoare suntu: a) aripile seminţeloru de diferite forme (s.e. ulmu, mesteacănu) b)Ghimpi sau spinuri care suntu drepte sau închîrligate (s.e. la Aesculus) c)Lâna sau bumbacul care încongioră sămânţa (s.e.la salcie şi plopi) 3) Impregiurarea d’observatu este construcţiunea seminţei şi aici avemu să observămu: a) Construcţiunea învelişului.b) Construcţiunea sîmburelui seminţei. 46 Întrebare. Ce avemu să observămu la învelşulu seminţei? Respunsu Învelişulu seminţei consistă în două pieliţe sau membrane ; una exterioare şi tare numită testa şi alta mai interioare şi mai subţire numită tegmen; la multe plante, învelişul se desparte lesne de sîmburu; pe învelişu se află la unu locu vizibile pe din afară o cofundătură numită hilu, mai în năuntru se află chalaţa, de la Hilu  pînă la Chalaţa se găsescu ca o vargă unflată, asta este Raphe; prin Raphe merge materia nutrirei în năuntrulu embrionului şi’lu nutreşte; lângă Hitulu sau în dreptulu lui se vede iară o gaură foarte mică, asta este micropylu, pe acolo a intratu polenu în năuntru ovului şi a-lu fecundatu. 47 Întrebare. Ce avemu să observămu la sîmburile (amanda) grăuntelui sau seminţei ? Respunsu. De multe ori, îndată după învelişu vine embrion, altă dată se află într’unsu şi învelişu o materie nutritivă destinată a nutri embrionulu  şi care se numeşte perisperme care poate să fie cornoase (ca la bobu de cafea) sau făinoasă (la multe din graminee), unturoase (ca la ricină), etc.; dar ori cum embrionul nu poate să lisească la nici o sămânţa, căci elu este viitorulu plantei. Dar Embrionululu se compune de următoarele părţi: a) D’unu radiculu care tinde tot d’auna a se cufunda în pămîntu şi din care va deveni rădecina plantei.  b) D’unu tigelă avându pe vîrfulu sau unu plumulu şi care tinde către ceru; tigelu va deveni mai pe urmă trunchiulu plantei.c )De dicotiledoane  sau organe formate în formă de foiţe; aici găsimu trei cazuri, adecă: 1) Ori că se găsescu doue cotiledouane (plante dicotiledouane) Acesta o vedemu la plante care au stamine şi petale în număru de 5 sau d’unu număru înmulţitu cu 5 (s.e. 10,15,20,25, etc.) deară  frunzele au nervuri neparalele şi trase în forma de site (s.e. la rose, poamele roditoare şi la toţi arborii din pădurile noastre care au frunze caduce); puçine plante au mai multu de câte două cotiledouane (s.e. portocalu). 2) Ori că găsimu numai unu cotiledonu (plante monocotiledouane); acesta o vedemu la plantele la care numerulu stamineloru şi ale petaleloru este 3, sau unu înmulţitu de 3 (precumu 9, 12, 15, etc.) frunzele încongioru trunchiu şi nervele frunzeloru, suntu paralele, dar nu în formă de site (s.e. la crinu, la toate grămineele sau bucate şi la arborele palmieru. 3) Ori că nu există în plante nici unu embrionu, prin urmare nici unu cotiledonu (plante acotiledoane) s.e. la faringe (filices), la ciuperci (champignons), la muşchi; toate aceste plante suntu coprinse în sistemulu lui Linnée în clasa 24, sau în clasa planteloru cryptogame. Am zisu mai susu că embrionulu şi amanda cuprindu untu, reşină, glutenu, mucu, zacharu, scrobeala, apoi şi nişte principuri amare. 48 Întrebare. Ce va să zică germinaţiunea unei plante, şi cum să urmează acesta? Respunsu. Subtu numire de germinaţiune înţelegemu o serie de fenomene, ce le străbate semînţa pînă cându devine o plantă nouă. Acestu fenomenu nu poate să se urmeze în lipsă de apă, aeru şi căldură; căci apa este necesarie spre a muia semînţa, dar cu o cuantitate prea mare de apă este vătămătoare germinaţiunei, fiindu că înecă semînţa. Dar seminţele băgate în adîncimea pămîntului, unde aerul nu pătrunde, nu germinează acolo, fiindu că fără aeru nu se face nici o germinaţiune; de aceea putemu să ţinemu seminţe băgate adîncu în pămîntu sute de ani fără să se strice. (Această probă experimentele făcute în grîu ce s’a găsitu în mormintele mumilor din Egiptu, îngropatu d’atîtea mii de ani şi totu a germinatu). Deară  şi căldura convenabile este foarte necesarie pentru germinaţiune; această căldură trebue să fie de la 15 pînă la 25 de grade; o căldură mai mare usucă semînţa şi o omoară. Deară  deacă toate aceste condiţiuni suntu favorabili, atunci fecula (scrobela) grăunţului se schimbă în zaharu numitu glucosă, prin urmare devine solubile în apă, şi această glucosă fiindu în contactu cu materiile azotoase (albuminoase) ce suntu coprinse în seminţe, produce acolo o ferbere, adecă o schimbare a arangerei atomeloru şi împinge planta a creşte. Întrebare.Oare electricitatea are şi ea vr’o influenţa asupra creşterei planteloru? Respunsu. Negreşitu, ba încă o influenţa prea mare; aşa se ştie prin experimentele D-lui Becquerel că seminţele expuse influenţei electricităţei negative, germinează mai bine de câtu cele expuse influenţei electricităţei positive. Se ştie asemenea că arbori care are formă conică, ascuţită (s.e plopi) crescu mai multu de câtu alţi arbori, fiindu că forma lor conică, atrage influenţa electricitaţii din aeru întocmai ca unu paratoneru ascuţitu. Întrebare.Arborulu tinăru eşitu din pămîntu prin germinaţiune, cum urmează a creşte? Respunsu. Amu văzutu mai susu că pe fie care anu creşte unu inelu lemnosu nou, produsu prin Cambiu care se întâreşte şi se pune ca o strată noă de lemnu între liberu şi alburnu; ast-felu creşte arborulu în grosime;  deară în înălţime creşte prin mugurulu, pe vîrfulu arborului care scoate pe fie-care anu o nouă bucată a trunchiului; aşia deară, putemu să zicemu că fiecare arboru dicotiledonu (din pădurile noastre) este compusu d’o mulţime d’învelişuri conice învelite unulu în altu, şi deaca voimu a afla vîrsta arborului, atunci trebue să numerămu anelele lemnoase la piciorulu trunchiului, dar nu la vîrful sau, fiind că acolo, trunchiulu o să areate multu  mai puţine anele, prin urmare şi mai puţini ani de câtu are arboulu în realitate. 49 Întrebare. Cându încetează o plantă a creşte? Respunsu. Fie-care plantă are o moarte naturală, adecă cându a trecutu peste termenu destinatu pentru dînsa de natură pentru a ajunge la desvoltarea ei cea mai perfectă; deară altă dată, încetează o plantă să crească şi moare cu zile, adecă cându cauze streine, vătămătoare au urmatu influenţa loru asupra plantei şi au stricat’o. O mulţime d‘experienţe au probatu că arbori suntu, pînă la unu gradu, nemoritori; căci luîndu craca sau ramura sănătoasă a unui arboru devenitu bolnavu sau chiar mortu, această cracă nu numai că va trăi, ba încă ea va căuta a reproduce din nou totu arborulu din care s’au luatu. De aceea vedemu că în păduri (mai cu seamă în acelea care n’au arbori mari şi înalţi) esu arbori noi din bucata trunchiului celui tăiatu; asemenea vedemu că tăindu o cracă şi puind'o în pâmîntu, vîrfulu crăcei băgatu în pămîntu va produce o rădăcină (rădăcină adventivă) şi printr’însa va reproduce unui arboru întregu, apoi totu aceasta o vedemu şi la altoirea arboriloru.50 Întrebare. Ce va să zică altoirea arboriloru, câte feluri de atloire suntu şi la ce servu? Respunsu. Altoirea sau grefa arboriloru este o operaţiune ce consistă a transplanta pe unu arboru unu muguru sau o ramură luată de la unu altu arboru; ca o grefă să reuşească, trebue ca liberii amîndurora indiviziloru să se atingă; trebue asemenea ca amîndoi indivizii să fie de aceeaşi specia sau genu, sau cel puţinu, d’aceeaşi familie adecă ca amîndouă să aibă acelaşu modu de organizaţiune. Deosebimu patru moduri de grefe, adecă: I)  Grefe prin apropiere adecă facemu în doi arbori vecini câte o tăietură în fie-care, pînă la libră, pe urmă i legămu unu de altu şi i lăsămu aşa legaţi pînă au crescutu  şi s’au împreunatu. II) Grefe prin tăiăture (par scions) adică tăiamu într-unu arboru o crepetură până la libru şi legamu în crepatura ramura ascuţită a unui altu arboru, ast-felu ca liberu ramurei, să vie în contactu cu liberu arborelui; legămu amîndoi iară până cându au crescutu şi s’au împreunatu. În aceste metode, ramulu se numeşte subiectul (sujet) şi arboru se numeşte   piciorul (pied). III) Grefă prin muguri (par ecusson) adecă tăiamu de la o plantă unu muguru în forma unui pătratu; apoi în celu-altu arboru tăiamu cu cuţitu o bucată de coajă până la epidermă totu de mărimea acestui pătratu şi băgamu muguru în loculu tăiatu, îlu legamu până cându creşte muguru la arborulu streinu şi se împreună. Metoda întîiu se întrebuinţează mai multu la arbori din păduri; în grădini se întrebuinţează metoda a doua şi a treia; adică metoda a doua se întrebuinţează primă-vara, şi la arbori chiar mai înaintaţi în vîrstă, pe cându metoda a treia (par ecuson) se intrebuinţează în luna lui Iulie şi numai la arbori tineri cu folosu; ori cum metoda a două (par scion) este mai sigură şi mai uşoară. Deară  scopulu tutuloru grefeloru este d’a îmbunătăţi specele arboriloru, căci puindu pe unu picioru (arboru) ordinaru, unu subiectul (ramura sau mugurulu) nobilu, subiectulu va înobili piciorulu, adecă totu arborulu grefatu va deveni d’o speciă nobile; ast-felu toate poamele noastre delicioase de care se află mii de spece, s’au produsu din foarte puţine spece. Aşa s.e. merii domnesci, creţeşti, etc. mai mari şi cârnoşi s’au produsu toţi din merulu de pădure ce este tare, micu şi acru; ba încă putemu să zicemu că toată pomicultura consistă în arta grefei. Deară o împregiurare că numai doi arbori d’acelaşu genu poate să dea unu rezultatu bunu la grefe, aceasta ne aduce aminte de fapte zoologice adecă că numai împreunarea de doi animali care suntu d’acelaşu genu este roditoaru şi produce unu puiu s.e. catîru, însă la animale acestu pui nu mai e roditoru pe cându la plante este şi elu roditoru; acestea ţine de viaţa mai inferioară şi mai tenace a planteloru. CAPULU III Despre clasificaţiunea botanică.51Întrebare.Ce este clasificaţiunea botanică şi care este scopul ei? Respunsu. Clasificaţiunea în botanică este, ca şi cea din Zoologie, o aranjare  a obiecteloru naturei în diferite grupe, ast-felu ca fiinţele ce se află într-o grupă, să semene mai multu între dînsele de câtu cu obiectu coprinsu într-o altă grupă. Dear   scopulu clasificaţiunei botanice este a fonda nişte noţiuni şi principie constante şi chiar nişte numiri invariabili, prin care putemu să cunoaştemu totu d’auna plantele şi să le separămu d’alte aseminea obiecte. Cu câtu numărulu obiecteloru de studiatu este mai mare, cu atâtu este mai necesariu d’a le aranja în diferite grupe bine clasate; căci alt-felu numărulu loru celu mare ne-ar amăgi. O asemenea aranjare metodică a multoru obiecte în diferite grupe bine clasate, se numeşte o clasificaţiune; de aceea avemu în tus-trele regnurile naturei diferite clasificaţiuni (clasificaţiunea zoologică, clasificaţiunea botanică şi clasificaţiunea mineralogică) 52 Întrebare.Ce este o clasificaţiune artificiale şi o clasificaţiune naturale? Respunsu. Cându clasamu obiectele naturei după nişte caractere alese într-unu modu arbitrariu, atunci facemu o clasificaţiune artificiale, deară cându facemu o clasificaţiune nu după unu singuru caracteru, ci după întregimea tutuloru caractereloru ce constituescu unu obiecte naturale, atunci facemu o clasificaţiune naturale. Între sistemele şi clasificaţiunile artificiali, cea mai celebră este cea a lui Linee care a clasatu vegetalele în 24 de clase; adecă cele d’întâiu 13 clase după numerelu stamineloru, (adecă monandria (I), diandria (II), triandria (III), tetrandria (IV), pentandia (V), hexandria (VI), septandria (VII), octandria (VIII), enandria (IX), decandria (X); dodecaedria (cu 11-19 stamine); icosandria (cu 20 stamine şi mai multu puse pe caliciu sau epiginice); poliandria (cu 100 de stamine nefiindu puse peste caliciu, ci peste ovariu, periginice).--Clasa 14 şi 15 coprinde stamine de diferite mărimi (adecă didinamia cu 2 mari  şi cu 2 mici, şi tetradinamia cu 4 mari şi 2 mici), clasa 16, 17 şi 18 suntu bazate pe lipirea firelor stamineloru în diferite legături (adecă clasa 16 sau monodelfia coprinde plante la care toate staminele suntu legate cu firele loru la unu cilindru; clasa 17 coprinde diadelfia sau cu staminele legate în două legături şi clasa 18 coprinde polydelfia sau cu staminele legate în mai multe grupe); clasa 19 sau singenesie  coprinde flori în care arterile suntu legate una cu alta formându unu cilindru împregiurulu pistilului. Clasa 20 sau ginandria coprinde plante la care staminele şi pistilurile suntu împreunate crescute unulu cu altulu; clasa 21, 22 şi 23 coprinde plante cu flori unisexuali (adecă monoecie cu flori unisexuali masculi şi femele la unu singuru individu; Clasa Dioeceia cu flori masculi şi femele la doi indivizi şi clasa poliecie cu flori masculi, femele apoi şi ermafrodite la unu singuru individu); în fine clasa 24 coprinde cryptogame adecă plante fără flori şi fără fructe (precumu suntu feringe, ciuperci) şi nu cu flori vizibili ca la numitele 23 de clase (numite phanerogame);  Fie care dintr’aceste clase este iar împărţită în diferite ordine, adecă ori după numerelu pestileloru ori după alte împrejgirări remarcabili ce s’au găsitu în fiecare clasă. Însă e învederatu că baza acestei clasificaţiuni era caracterulu florii, prin urmare unu singuru caracteru alu vegetalului; de aceea această clasificaţiune se numeşte artificiale; pe cându metoda lui Iusieu este naturale fiindu că împarte plantele după omogenitatea şi analogiea loru, nu după unu singuru punctu, ci în toate punctele de vedere, şi chiar mai în toate efectele loru ce le au asupra unui corpu însufleţitu (şi asupra noastră) avându totu d’o dată şi o omogenitate şi o antologie în înfăţişarea loru exterioare, în câtu văzându-le cineva o să fie silitu să zică ca toate au o fisionomie analoagă ca membrii unei singure familie (un air de famille). Jussieu a împărţitu plantele în trei mari secţiuni adecă acotiledoane (fără flori, fără seminţe şi fără embrionu), această despărţire coincide cu clasa 24 (criptogame) a lui Linée; în monocotiledoane ( a căruia seminţă are unu embrionu cu unu singuru cotiledonu s.e. gramineele) şi în plantele dicotiledoane (cu unu embrionu, cu două cotiledoane), aceste după urmă două secţiuni le a împărţitu în 14 clase după poziţiunea stamineloru loru subtu ovariu (hipoginicu), ori peste ovariu (epiginicu), ori în dreptulu ovariului (periginicu), aşa deară în clasificaţiunea lui Jussieu se află 15 clase de vegetale. 53Întrebare. Care dintre amîndouă clasificaţiunile suntu mai folositoare? Respunsu. Cându căutămu a afla numirea vre unei plante necunoscute, atunci ne e de folosu sistemulu lui Linee;  deară  cându voimu a afla natura şi cualităţile interioare ale unei plante, atunci întrebunţamu cu folosu metoda lui Jussieu. 54 Întrebare. Urmându o metodă naturale, cumu ar trebui să clasămu plantele silvice? Respunsu. Deaca observămu ţesetura planteloru silvice, vedemu că unele suntu compuse numai d’o ţesăture celulară, altele suntu compuse d’o ţesătură celulare şi de fibri, pe cându iară altele suntu compuse d’o ţesătură celulare, de fibri şi de vase; aşa deară s’ar putea împărţi plantele silvice în celule, celulo-fibroase şi celulo-fibro-vasculare. S’ar putea împărţii plantele silvice după trunchiuri: în acele care au măduvă, cercuri lemnoase şi coajă, şi care n’au aceste trei părţi fundamentali. Sau după frunze: în acele care au frunze caduce şi acele cari au frunze persistente  (aci); sau după fructe (în acele care au o nucă, o drupă, o preponidă, etc.); şi aşa s’au încercatu  mai mulţi botanişti a aşeza o metodă naturale de împărţirea planteloru silvice. 55 Întrebare. Ce este unu erbariu şi la ce servă? Respunsu. Unu Erbariu (Herbarium) este o adunătură de frunze, flori şi chiaru de ramuri uscate, luate de diferite plante şi păstrate pentru studiu; unu erboriu este unu mare agiutoru pentru studiu; însă, ca unu erboriu să fie bine aşezatu, trebuie să se observeze cele următoare puncte: 1) Trebue ca părţile uscate ale plantei să fie bine desvoltate şi nestricate, să coprinză într-unu modu claru, cualităţile genului şi ale speciei ce suntu destinate a reprezenta; să fie adunate ori în orele de dimineaţă sau în acele de seară, cându plantele nu suntu muiate nici de roă sau ploie, nici prea uscate şi arse de soare. Frunzele arboriloru trebue adunate tocmai după Sf.Petru; aceste frunze trebue să fie nici prea mari, nici prea mici; deară florile trebue adunate îndată după resfirarea loru, înainte sau chiaru în timpul fecondaţiunei. 2) Plantele adunate pentru erboriu, trebue îndată puse între două coale de hîrtie ordinarie (înghiţitoare), şi acolo trebue toate părţile plantei întinse bine şi cu atenţiune să nu se rupă ceva, şi să aibă fie-care parte poziţiunea sa naturale ce o are în natură. În săptămîna d’întîiu, hîrtia trebuie premenită în toate zilele; mai pe urmă, mai raru; deară la începutu, plantele trebue să fie puse subtuunuteacu supuse la o presiune foarte tare. Însu suntu unele părţi ale planteloru ce suntu prea zemoase şi nu se usucă lesne, din contră se negrescu; acestea trebue mai nainte băgate în apă fierbinte (unde să rămâie câteva minute), pe urmă le pune într-o hârtie înghiţitoare şi urmează cu dînsele ca cu cele-alte părţi ale planteloru; o excepţiune face floarea, ce nu trebue băgată în apă fierbinte. 3) După ce plantele s’au uscatu, trebue să remâie fie care plantă pusă între două coale de hârtie de scrisu, pe care va fi însemnatu în limba latină (şi romană) numele genericu şi numele specificu ( adecă ale genului şi speciei) planteloru; este bine a însemna şi loculu (staţiunea) unde s’a găsitu planta şi timpulu cându au cules’o. 4) Erboriulu astu-felu pregătitu, se păstrează într-unu locu închisu şi uscatu şi peste dânsu trebue pusu totu d’auna o greutate însemnată. Unu asemenea erboriu va fi pentru silvicultură, o sorgintă nesecată de studiu şi de învăţătură. 56 Întrebare. Afară de erboriu, care suntu mijloacele cele mai importante pentru unu silvicultoru tîneru? Respunsu. Întîiu: studiulu zelosu şi neîncetatu a opuriloru bune botanice, şi mai cu seamă observaţiunea neîncetată ce trebue să facă în natură, adecă în pădurile naturali şi cu deosebire în pepinierile (scoalele d’arbori) unde suntu accesibile pentru zisu; fiindcă aici are avantagiu să observe o mulţime de diferiţi arbori adunaţi unu lîngă altul şi i e lesne d’a face cu dînşii unu studiu comparativu. Asemenea este folositoru pentru unu silvicultoru d’a vizita colecţiunile de lemne şi de seminţe. Adunătura seminţeloru, de şi e cam ostenitoare, însă este foarte avantagioasă pentru studiu şi înavuţeşte multu cerculu ştiinţei sale. Deară adunarea seminţeloru trebue să se facă îndată după maturaţiunea loru şi, deaca se poate, şi fiindu încă în învelişu (fructulu) loru. Seminţele trebue păstrate mai cu deosebire într-unu locu uscatu şi aerosu, ca să nu le strice insectele. Deară  o colecţiune de diferite lemne ale păduriloru, este iar d'o mare importanţă pentru silvicultoru fiindu că printr’însa elu va putea compara diferitele structuri ale diferiteloru lemne şi ale cunoaşte. Deară  la o colecţiune de lemne trebue întrebuinţate  bucăţi tăiate orizontale cu ferestrău şi verticale cu ferestrău sau toporu, de trunchiuri întregi, sănătoşi, şi ca trunchiurile să nu fie de arbori nici prea tineri, nici prea bătrîni; aceste trunchiuri trebue tăiate în două şi în patru, şi astu-felu ca să se poate vede bine coaja, cercurile lemnoase, meduva şi razele mădulare. Unu căpătîiu trebue datu la rîndea ca să se vadă înfăţişarea lemnului cându e lucratu; toate aceste bucăţi trebue numerate, înscrise cu numele loru botanicu şi aranjate după o metodă sistematică.      PARTEA II.CAPITOLU IV.Despre plantele lemnoase şi părţile loru în privinţa anatomică şi fisiologică.57 Întrebare. Care plante lemnoase suntu socotite ca perfecte? Respunsu. Toţi arborii care au rădăcină, trunchiu, crăci, rămuri, frunze, flori, fructe şi seminţe cu două cotiledoane; toate aceste plante reuşescu bine în clima noastră şi formează obiectulu celu mai importantu în silvicultură; de aceea silvicultoru nu numai că trebue să le cunoască, ba încă trebue să ştie ce felu de căutare cere şi ce folosu poate să tragă cine-va dintr-însele. 58 Întrebare. Care suntu funcţiunile principalei ale diferiteloru părţi ale plateloru lemnoase? Respunsu. De şi amu vorbitu despre aceaste mai susu,  însă o vomu recapitula aici încă o dată, vorbindu acumu mai în particularu despre arbori. Aşa dar în arbori, ca şi în cele-alte plante, viaţă individuale (ce are dreptu scopu existenţa individului) este concentrată în rădăcini şi în frunze. Rădăcina favorizată prin întunericu şi excitaţiune electrica ce domnesce în pămîntu, desvoltă acţiunea şi ast-felu ea absoarbe din pămîntu, apa încărcată cu aeru, acidu carbonicu şi o mulţime de săruri minerale disolubile în apă. Prin această absorţiune, rădăcinele crescu pe seama loru, purtându nutrimentu şi trunchiului; de aceea vedemu că cându s’a tăiatu unu arboru, de multe ori ese de la rădăcină unu trunchiu nou; această probă că rădăcina are viaţa ei particulară, independinte de esistenţa trunchiului. Dar  şi frunzele au asemenea o parte foarte activă în creşterea arboriloru; fiindu că ele îşi însuşescu apa în formă fluidă, şi gazoasă ce se află în aeru, precum şi alte materii gazose ce se află în atmosferă şi care suntu necesarie pentru esistenţa planteloru; ăstu-felu are arborulu la amîndouă extremităţile sale josu şi susu, ca să zicemu aşa, două porţi, prin care întră într-însulu materii nutritive din lumea exterioară în formă de seva care, cându se suie de jos în sus, când de susu în josu; dar deaca pe d’o parte frunzele suntu cauza sevei, pe de altă parte suntu şi efectul loru; de aceea vedemu că totu d’auna cându circulaţiunea sevei este mai vie (adecă primăvara şi a două oară în luna lui Iulie) atunci creşterea frunzeloru este şi mai iute şi din contră cându circulaţiunea sevei este mai moale şi cam încetată (toamna) atunci creşterea frunzeloru se săblesce şi pe urmă cadu cu totu. Iată şi următoarele argumente care probă că frunzele atragu sucuri din aeru şi contribuescu multu la creşterea planteloru, adecă. 1) O mulţime de plante ce au frunze foarte grase (s.e. familia Cactus şi crasularia, precum chrisanthemum sau gieaţa, etc.) crescu tocmai în locurile cele mai uscate. 2) Plantele vestejite, se înverzescu din nou deaca udămu frunzele loru cu rooă sau ploie. 3) Cându tăiamu o ramură şi o punemu cu frunzele pe apă, ramura rămâne multu timpu verde, de şi ea nu s’a apropiatu nici de cumu de apă. 3) Plante fără frunze, crescu foarte încetu sau nici de cum; asta poate să fie şi cauza de ce  coniferele (bradu, molifteul) crescu aşa de încetu, fiindu că au frunze foarte înguste (ca aci). Frunzele au, afară d’acesta şi alte funcţiuni importante; aşa s.e. vedemu la ele fenomenulu somnului şi deşteptărei. Adecă la o mulţime de plante, noaptea, frunzele se indoiescu şi se aplică în josu şi dimineţa se resfiră şi se scolu cu ieşirea soarelui; ( aceasta se observă mai cu seamă la toate plantele cu floarea papilonacee). Alte frunze, din contra, nu potu să rabde o căldura prea mare a soarelui, de aceea tocmai la mează-zi, se culcă. Eşirea frunzelor primăvara, nu se urmează într’o singură zi la toţi arborii, apoi de şi, la o speciă hotărîtă d’arbori eşirea frunzelor nu se face în toţi anii într-o hotărîtă zi, şi aceasta depinde de diferenţele climatice ce domnescu în fie-care  primăvară într-unu modu variabile, chiar la unu locu geograficu; însă experimentele meteorologice au probatu, că într-o serie de mulţi ani ziua eşirei frunzeloru pentru o singură speciă de arbori este totu aceea.Aşa deară, putemu zice că fie care hotărîtă speciă de arbori are hotărîtă zi a eşirei frunzeloru ei primăvara şi a căderei frunzeloru, toamna. Dar în genere, este o regulă: cu câtu ese mai de timpuriu la o plantă frunzele sale, primăvara, cu atâtu cadu mai de timpuriu, toamna. Câtu despre diferite culori care s’areată toamna la frunzele diferiteloru arbori (s.e. colori galbene în genere, iar la unele plante devine roşie precum la Accacia) unii pretindu că acesta e produsă de diferite pigmente ce se formează atunci în frunze, însă aceste cuestiuni nu suntu lămurite âncă bine. Din cele expuse aici în raportul funcţiunei frunzei loru, este învederatu că unu aseminea organismu importantu cându s’a stricatu este d’o mare pagubă pentru arbori; de aceea vedemu că arborii se veştejescu şi moru cându vitele sau insectele au mîncatu frunzele loru, sau cându oamenii le au culesu, precum este unu obiceiu în unele ţări; chiar la duzi unde culesulu frunzeloru este o necesitate, acesta trebue să urmeze cu mare precauţiune ca să nu se strice arborii; deară în genere e bine a nu atinge frunzele arborului până după terminarea circulaţiunei a doua a sevei adecă până în luna lui Augustu. 59 Întrebare.În ce raportu suntu florile arborului cu toate cele-alte părţi ale lui? Respunsu. Nici la arborii tineri, nici la cei bătrîni, florile nu suntu bine desvoltate, şi numai în acea perioadă în care se află cea mai mare desvoltare a creşterei arborului ( putemu zice în vîrsta bună a arborului); această circumstanţă că la arborii tineri, desvoltarea floriloru se află parcă într-o oposiţiune cu creşterea lemneloru; aceasta zicemu, esplicâ cumu toate cauzele ce împingu la arborii tineri desvoltarea florei, producu o împiedicare şi întîrziere a creşterei lemnului, şi din contra toate cauzele ce împingu creşterei lemnului, împiedică şi întîrziescu desvoltarea fructeloru şi a seminţeloru. Aşa deară unu silvicultoru ştiindu aceasta, va putea alege mijloacele sale, ori spre a cîştiga o câtime mare de lemne sau o câtime mare de fructe şi seminţe; după beneficiulu ce va alege, ori de lemne ori de fructe şi seminţe. Este şi o altă regulă, adecă că arborii ce s’au transplantatu în tinereţea loru, înflorescu mai de timpuriu de câtu cei netransplantaţi; arborii tăiaţi adese ori şi cultivaţi, înflorescu mai naite de câtu ce‘i necultivati şi lăsaţi în voia loru; pe aceste circumstanţe este bazată metoda d’a tăia pomii în fie-care primăvară, fiindu că printr’acesta se înmulţescu numărulu floriloru, prin urmare şi a fructeloru loru. Asemenea s’ a observatu  că arborii ce s’au înmulţitu prin boturagiu, (ramuri) înflorescu mai de timpuriu de câtu aceia ce s’au înmulţitu prin seminţe; că arborii ce stau liberi şi isolaţi înflorescu mai de timpuriu de câtu aceia ce stau deşi în păduri, fiindu că cei d’întîiu au mai multă lumină şi lumina este foarte favorabile pentru desvoltarea floriloru şi a frunzeloru. Dar prea multă umezeală vatămă desvoltarea florei şi fructului. Căderea fructeloru este cauzată totu d’o causă analoagă ca şi căderea frunzeloru, adecă uscăciunea şi ruptura fasciculeloru celulare a peduncului purtătorulu fructului.Cea mai mare parte a arboriloru poartă multe fructe în rămurile loru superioare şi puţine în ramurile inferioare, ba încă suntu arbori ce poartă fructe numai pe vîrfulu loru. La coniferele nefecondate (s.e. la pinus laricis) conulu se schimbă câte o dată într’o ramură şi urmează astu-felu a creşte. 60 Întrebare. Unde se areată energiea vieţei arborului mai multu în creşterea lui în lungime, înălţime sau în grosime ? Respunsu. La creşterea în lungime, energiea vieţei arborului este cea mai tare în radicele (căpătîiele rădăcinei şi la mugurulu terminalu cu care se termină trunchiurile şi ramurile; pe cându la creşterea în grosime, cea mai mare parte a energiei vieţei este între alburnu şi liberu.CAPITOLULU V,Despre relaţiunile generali ale planteloru lemnoase. 64 Întrebare. Ce mijloace detemină creşterea arboriloru? Respunsu. Creşterea arboriloru se urmează prin diferiţi agenţi care rezide ori în natura plantei, ori în pământulu sau chiaru în aerulu în care creşte arborulu. Influenţa pământului şi a aerului asupra arboriloru se numeşte staţiunea loru. 65 Întrebare. Ce este vîrsta arboriloru şi în câte epoce se împarte ? Respunsu. Unu arbore sănătosu aflânduse într’o staţiune convenabile şi nu este expusu la împedecări exterioare poate să ajungă la vârsta sa naturale; după ce a trecutu această vîrstă, planta moare ca şi oamenii şi animalele care ajungu la hotarulu vieţei loru, această vîrstă naturale a arboriloru se numeşte viaţa loru. În cursulu vieţei unui arbore găsimu diferile epoce: una în care toate părţile arborelui se desvoltă cu cea mai mare energie şi pe care putemu să o numimu epoca culminaţiunei vieţei. Deaca ştimu lungimea acestei epoce, o împărţimu în 4 şi numimu pe 1, copilăria, pe a 2, tinereţea, pe a 3, adolescenţa, şi pe a 4 vîrsta bună (adultă) a arborului; aşia s.e. fagulu are o viaţie naturale de 140 de ani; în această epocă prima, periodă merge până la 35 de ani; a 2, pînă la 70 de ani; a 3 pînă la 105 şi a 4, pînă la 140 de ani; după acestu timpu, fagulu începu să moară. 66 Întrebare. Ce circumstanţe se observă în aceste perioade? Respunsu. Este de observatu că în perioada 1 şi a 2, arborii crescu mai multu în lungime, prin urmare trunchiulu primeşte mai cu deosebire forma sa conică, şi arborii care crescu atuncia foarte iute, se numescu acceleraţi; din contră în epoca a 3, şi a 4, trunchiulu creşte puţinu în lungime şi multu în lărgime. Asemenea este de observatu că deaca în perioada 1, a vieţei unu arboru i se taie trunchiulu într-unu modu convenabile, atuncea poate eşi din rădăcină, unu trunchiu nou. 67 Întrebare. Ce defectu au arborii acceleraţi? Respunsu. Arborii acceleraţi, deaca pe de o parte suntu folositori fiindu-că crescu iute, pe de altă parte suntu supuşi a se putrezi întâiu lesne; de aceea într-unu pământu foarte roditoriu, sp. es. cându sădeşte cine-va o pădure în pământu grasu nelucratu, forţa productivă a pământului fiindu prea mare, arborii crescu prea iute, deară putrezescu prea lesne. De aceea într’unu asemenea pământu, poate cineva se reuşescă a avea curându păduri dese, dar raru va avea acolo arbori bătrîni buni. 68 Întrebare. Ce trebue se ştimu mai cu seamă la săderea păduriloru? Respunsu. Sădindu cine-va o pădure, trebuie să ia în băgare de seamă că arborii care-i pune într’unu locu, s’aibă perioadele creşterii ecuali; căci altu-minterea, aceia care voru creşte mai iute, voru umbri prea multu pe acei care crescu mai încetu şi-i voru împedeca în creşterea loru. 69 Întrebare. În care perioadă a vieţei arboriloru nu numai ca să urmează creşterea loru viguroasă, ci şi face ca crăcile şi rămurile perdute să se reproducă curându la locu? Respunsu. Acesta se urmează în perioadă întîia. Întrebare. Seva arboriloru şi răşina arboriloru coniferi cându se formeaza în mare abundanţia? Respunsu. Acesta se urmează tocmai în perioada a2-a, şi a 3-a, a vieţei loru; mai pe urmă se micşorează.  Întrebare. Ce felu de arbori putemu să-i numimu arbori forestieri care facu parte din studiulu silviculturei propriu zisu, şi cumu să-i împărţimu în silvicultură  ?Respunsu. Trebue se’i împărţimu în arbori de islasu, arbori de câmpu, arbori de pădure, mici şi  tufe şi arbori forestieri propriu zişi, adecă: I) Arborii de islasu suntu aceia cari cere pentru creşterea şi desvoltarea loru unu locu liberu şi nu le pasă nici chiaru în tinereţe, de creşterea cea mare a ierbii împregiurulu loru. La acesti arbori aparţine salcia (şi mai cu seamă sălciile după malurile apei salix babylonica) şi câte-va feluri de plopi pe cumu: plopi negri, plopi de Canada şi plopi piramidali. II) Arborii de câmpu suntu aceia cari ceru pentru desvoltarea loru unu locu liberu, însă nu pe islasu sau locu selbativu, ci pe unu locu lucratu; aci aparţine toate poamele noastre, precumu: meri, peri, pruni, cireşi, etc. III) Arborii păduroşi şi tufe suntu aceia car ceru ca să stea în asociaţiunea altoru arbori, de şi nu ceru a fi deşi, deară unu locu cu totulu liberu nu le este favorabile; ei formează nişte tufişuri care numai în ţeri foarte despoiate de lemne suntu de folosu. Aceasta se numeşte exploaţiunea de mezi--locă (mediocre) a pădurilor. Aci aparţine: aninulu (alnus), arţaru (acer), sorbu (sorbus), cornu (cornus mascula et sanguinea), teiu (tilia), salbă-moale (evonimus europeus), măceşi (rosa canina); arboru spinos (crataegus alba), mesteacănul (betula albă), etc. IV) Arborii forestieri propriu zişi, deşi suntu aceia cari ceru pentru perfecta loru dezvoltare nişte păduri dese unde stau strînşi unulu lîngă altulu; aceşti arbori dau exploaţiunea forestiera înaltă şi importantă. Aci aparţine: stejarulu, fagulu, carpniulu, felurimi de brazi sau arbori coniferi, precumu bradu; (pinus abies), moliftu (pinnus picea, pinus silvestris şi pinus laricis care n’avemu la noi).--E de observatu că la noi ca şi în centrulu Europei, rară găsimu păduri mari de stejaru şi mai multu găsimu păduri de stejari mici sau stejărică, de şi în România suntu mai multe păduri de stejaru relativu cu Germania şi Francia. Această raritatea este cauza că stejarulu este mai scumpu de câtu bradu. 60 Întrebare. Ce trebue să facă unu silvicultoriu raţionabile, ca se dobândiască rezultatulu celu mai bunu de la pădurile care a săditu? Respunsu. Tebue să bage de seamă ca se dea fie-căruia felu de arbore staţiunea cea mai convenabile pentru natura şi creşterea sea. În privinţa acesta, trebue se observămu următoarele circumstanţe:1) Cându unu arborele stă liberu pe câmpu, atunci crăcile sele se întindu multu în aeru şi rădăcinele sele intră mai adâncu în pământu, însă nu se întindu într’o lărgime mare; 2) Arborii care stau deşi, au crăci mai scurte precumu şi rădăcini mai scurte, însă aceste rădăcini  se întindu departe sub pământu; 3) Tocmai acei arbori cari, cându au ajunsu la o vârstă înaintată nimicescu ierburile cari crescu împregiuru loru, (precumu fagulu şi bradulu) în tinereţie sufere prea multu de ierburile şi buruenile care’i încongioară. 4) Că în păduri prea dese, nici unu arboru nu poate ajunge la desvoltarea lui cea mai perfectă şi unde pădurile suntu prea umplute cu arbori, acolo s’areată muşchi şi la arborii tineri şi-i nimicescu; asemenea fructulu acestoru arbori nu este nici-o-dată bine desvoltatu. 71 Întrebare. Câte feluri de pământu trebue pentru creşterea arboriloru? Respunsu. Trebue doue feluri de pământu: susu unu pământu organicu, nemineralu şi de de subtulu sau unu pământu neorganicu, mineralu. Pământulu organicu (humus, xuma) este rămăşiţa vegetaleloru şi animaleloru putrezite; elu conţine toate elementele organice ( cărbunu, oxigenu, şi hidrogenu) care suntu cerute pentru clădirea planteloru; acestu pământu este mai tot-de-una negru şi se găseşte mai pretutindenea pe suprafaţa pământului. Origina acestui pământu nu este explicată bine pretutindenea: în genere s’a formatu după ultimu cataclismu alu pământulu şi creşte din zi în zi mai multu; ba încă suntu insule eşite din sinulu mării, care s’a acoperitu cu humă în epoca actuale a pământului, a căreia existenţiă nu datează de multu timpu.-Pământulu neorganicu conţine şi elu nişte remăşiţe ale stânciloru geologice care, cu timpulu s’au descompusu şi s’au formatu acestu pământu.-Pământurile acestea suntu în număru de trei adecă: silicis, aluminiu şi calce. Siliciulu se găseşte în pământu în stare pură, însă sfărîmatu în formă de nisipu care acoperă întinderi mari ale suprafeţii pământului. Acestu pământu nu prea este favorabile vegetaţiunei planteloru pentru doue cauze: una fiindu-că este foarte mobilu, de aceea plantele n’au într’însulu o staţiune fixă nemobilă, precumu, se cere pentru creşterea şi reuşirea planteloru; a doua fiindu-că acestu pământu este foarte permeabile pentru apele ploiloru, şi nu conţine mai nici o umiditate, prin urmare lipseşte planteloru cuantitatea umidităţii cerută pentru creşterea loru. Aluminiulu s’află foarte raru în stare pură în pământul şi este mai totu-de-una legatu cu apă şi siliciu presztându o combinaţiune chimică numită argilu sau pământu cleiosu, în care stare s’află foarte respânditu pe pământu. De multe ori este amestecatu cu oxidu de feru şi multu nisipu şi atunci constituie pământu galbenu. Argilulu şi pământulu galbenu se numescu şi pământu caldu, fiindu că păstrează multu căldura soarelui; asemenea fiindu impermeabile, păstrează şi apele ploii, însă de multe ori conţine prea multă umiditate, ceea ce nu este folositoriu la multe plante; pe de altă parte, acestu pământu fiindu foarte tare, se opune la extensiunea rădăcineloru în pământu, şi prin urmare arborii care ceru o extensiune mare a rădăcineloru loru nu prea reuşesc în acestu pământu. Culeiulu (varu) se prezintă în natură totu de una legatu cu acidu carbonicu constituindu calcareu din care se face variu prin ardere în focu, ceea ce face acidulu carbonicu se separe de dânsulu; deară calciulu există în pământu şi amestecatu cu acidu sulficu costituindu gipsu, însă acesta se află multu mai raru decât calcariulu.- Cându se amestecă toate aceste trei feluri de pământuri, produce unu felu de pământu numitu marnă: deaca calcareulu predomină, se numeşte calcaru argilosu, deaca argilulu predomină, se numeşte argilu calcarosu. Aceste trei feluri de pământuri neorganice împreunându-se şi aflându-se în condiţiuni favorabili, expuse aerului, căldurei şi umezelii, suntu în stare a produce numai vegetalele cele mai inferioare,  precumu muşchi, lichene, dar nu plante fanerogame şi mai puţinu încă tufe şi arbori; pentru aceste plante superioare, trebue ca acestu pământu neorganicu să fie acoperitu cu o strată de pământu organicu sau humă. 72 Întrebare. Cându zicemu că unu pământu este slabu, altu roditoru şi altu prea roditoru? Respunsu. Unu pământu roditoriu este acela cându în părţile seale minerale nu prea domină nisipu şi cându huma s’află într’o cuantitate îndestulătoarie ; deaca huma s’află într’unu raportu procenticu mai mare, pământulu este prea roditoriu; din contră, cându huma s’află în procente foarte puţine şi nisipulu predomină, atunci zicemu că pământulu este slabu. 73 Întrebare. Care pământuri numimu umede, acre, proaspete, uscate, reci, blânde (dulci), fierbinţi? Respunsu. Cându unu pământu conţine mai multă apă de câtu poate să evaporezie, se numeşte pământu umedu în care numai puţine plante reuşescu; deară deaca apa coprinsă în acestu pământu nu se schimbă nici o dată şi este stagnantă, precumu în lacurile băltoase, acestu pământu se numeşte arcu şi este încă mai puţinu roditoriu de câtu celu dintâiu: dar deaca unu pământu coprinde totu d'auna oare care mică cuantiate de apă nestatornică pământurile argiloase cari se află la pornirile (pents) munţiloru, sau în locurile nisipoase care s’află în văi, unde apele munţiloru străbate totu mereu, deară se scurge, sau cându unu pământu calcarosu sau basalticu, se află în umbră, prin urmare conţine oare-care cuantitate de apă care se prenoeşte totu de-una, acestu pământu se numeşte proaspătu şi într’ensulu reuşeşte cea mai mare parte a arboriloru. Deaca lipseşte unui pământu cuantitatea apei cerută pentru evaporaţiunea sea de toate zilele, precumu pământurile argiloase, calcaroase şi nisipoase, aflându-se pe poalele munţiloru sau pe locurile şese foarte înalte şi mari, acestu pământu se numeşte uscatu. Fiindu că în pământurile argiloase pure apa se evaporează foarte încetu şi suntu mai totu de-una reci, se numeşte rece. Deară  pământurile cleioase, marnose în care apa se evaporează nici prea iute, nici prea încetu, se numescu dulci.  Cându pământu este compusu de nisipu sau calcaru puru, atunci pământu se evaporează iute, se usucă cureandu şi lesne şi se numeşte fierbinte. S’adăogămu la acestea, aceea ce s’a observatu mai susu că, cu câtu pământulu este mai negru cu atâta păstrează mai multu căldura soarelui; din contra, cându este d'o coloare mai deschisă reflectă lumina şi o păstrează mai puţinu d'aceea huma păstrează cea mai mare parte a căldurei pe cându nisipulu păstrează cea mai mică parte. 74 Întrebare. Cându zicemu unu pământu cu unu solu adâncu sau cu unu artificialu ? Respunsu. Deaca unu pământu este făcutu astfelu în câtu cea mai mare rădăcină poate să se întindă în adâncime, atunci zicemu că solulu este adîncu; din contră deaca rădăcinile se întindu numai în direcţiunea orizontale, zicemu că solulu este superficialu. 75 Întrebare. Ce va să zică subsolu?Respunsu. Îndată după strata superficiale a pământului vine strata a 2-a în care rămăşiţele vegetale încetează sau remânu foarte puţine, aşia dar marginea acea unde strata vegetală înceteaza, acolo începe subsolulu. De la cualitatea subsolului depinde fertilitatea solului, fiindu că deaca subsolulu este tare şi impermeabilu pentru apă, atunci solulu devine rece , umedu şi puţinu fertile; din contra deaca subsolulu este porosu şi permeabile, atunci solulu devine foarte fertile. Aşia dar, deaca solulu superioru este argilosu, subsolulu trebue să fie părosu şi permeabile; din contră, deaca solulu este nisiposu, subsolulu poate să fie şi mai tare; deaca putemu zice că solulu şi subsolulu s’află unulu către altul într-unu raportu inversu în privinţa permeabilităţii loru, şi prin artă trebue să producemu unu rezultatul ca amândoue să fie în echilibru. 76 Întrebare. Ce resultă din acestea în silvicultură? Respunsu. Resultă cele următoare: I) Cu câtu unu pământu este mai fertile, cu atîta arborii crescu mai iute; deară  termenul vieţei loru se micşorează, lemnele loru devinu mai moi şi mai puţinu durabili, prin urmare aceste păduri nu dau lemne bune de construcţiune. 2)Într’unu pămente c’o fertilitate mediă, pădurile crescu mai încetu dar arborii ajungu la vîrstă mai mare şi dau unu lemnu tare bunu de construcţiune. 3) Într’unu pământu slabu de totu, puţini din arborii păduriloru noastre reuşescu.4) Într’unu pământu ţelină, arborii noştrii reuşescu mai bine de câtu pretutindenea. 5) Într’unu solu rece, arborii trebue sădiţi departe unulu de altulu, din contra într-unu pământu fertile trebue sădiţi foarte desu, acesta se esplică prin modulu influinţii căldurii solului asupra pământului, fiindu că la solulu rece cându arborii suntu mai rari, apa se evaporează mai lesne, prin urmare solulu se îmbunătăţesce; din contră la unu solu fierbinte unde deja cuantitatea apei este foarte mică, puindu arborii raru, solulu se va usca mai multu şi se va strica, pe cându deaca arborii suntu sădiţi desu, voru produce o umbră care va împedeca marea evaporaţiune a apei solului. 6) Rădăcinele arboriloru mergu cu atâtu mai adâncu în pământu, cu câtu solulu este mai porosu, ele mergu cu atâtu mai superficialu cu câtu solulu este mai tare şi mai desu. 7)Numai într’unu pământu cu unu solu adâncu, se desvoltă arborii şi cele-alte plante cu rădăcini conice, pivotante. 8) Unu susolu argilosu şi tare, este celu mai reu pentru păduri; fiindu că rădăcinele nu potu pătrunde într’însulu, elu nu exersează nici o atracţiune şi iritaţiune folositoare asupra rădăcineloru, şi dă ocaziune ca să se formeze nişte locuri umede şi băltoase care împiedică cu totulu creşterea arboriloru. 9)Deaca subsolulu unei păduri este pietroasu şi cându petrele suntu porose (s.e. calcarul), arborii crescu şi reuşescu bine, fiindu că rădăcinele pivotante pătrundu în crepăturile petriloru, unde apa de prisosu se scurge; dar deaca acestu subsolu petrosu se află nu pre munţi ci pre unu pămîntu şesu şi deaca peste acestă subsolu se află o strată de humă subţire, acolo pădurile nu reuşescu, fiindu că în genere in aceste locuri petrele subsolului nu suntu crăpate şi rădăcinile nu găsecu nutrimentu îndestulu în strata de humă, de aceea vedemu păduri dese numai pe munţi de calcaru dar nu în locurile şese avendu chiaru unu subsolu petrosu. 77 Întrebare. Ce înţelegemu subtu numire de climă geografică şi climă locale în silvicultură?  Respunsu. Cu câtu unu locu se află mai multu către nordu, este mai rece; către sudu, e mai caldu; la emisfera meridionale sau australe, din contră cu câtu o ţeră este mai către polulu sudului, cu atâtu este mai rece, aceasta detemină clima geografica. Deară  clima locale este determinata prin prezinţa sau absinţa munţiloru, văiloru, lacuriloru, bălţiloru şi păduriloru. Amendoue aceste clime au cea mai mare influenţă asupra reuşitei păduriloru în câtu putemu zice că fie care pădure cere clima sea geografică şi locale. 57 Întrebare. Ce va să zică poziţiunea unui locu? Respunsu. Deaca ne imaginămu suprafaţia pământului pusă într’o linie orizontale, atunci direcţiunea unui planu superficialu alu pământului va determina această posiţiune a pământului, care poziţiune poate fi plană sau oblică, înaltă sau adâncă. Poziţiunea şi chiaru raportulu locului către ost, vestu, nord şi sudu, au o mare influenţă asupra reuşitei păduriloru; posiţiunile oblice ceru o mare băgare de seamă, adecă trebue să ştimu către care puntu alu orizontelui suntu expuse, fiindu că aici avemu patru cazuri posibili: o exposiţiune oblică către sudu, vestu, ostu şi nordu.1) Poziţiunea oblică către ostu (faţia orientale în limba silvică), este expusă la vînturile cari vinu de la ostu, de aceea pământu se usucă foarte lesne şi nu dă nici o dată fertilitate mare în privinţa păduriloru; apoi fiindu că acolo domnesce mai cu seamă vânturile reci, primăvara, d’aceea arborii tineri suferu multu primavara şi adesea mulţi se nimicescu. 2) Poziţiunea meridionale (façia de veară), are în genere unu pământu puţinu roditoriu, fiindu că razele soarelui lucrându neîncetatu într’o direcţiune dreaptă asupra acestui pământu, ‘lu usucă prea multu; aci creşterea păduriloru se formează  prea încetu, unu asemenea locu este convenabile mai multe pentru păduri de stejaru şi în cazulu acesta trebue sădiţi nu prea deşi fiindu că atunci coaja stejarului va avea multu taninu şi prin urmare va fi mai căutatu de către tabaci.; deară pentru a dobândi în asemenea păduri multe lemne, este forte dificile, fiindu că experienţa a aretatu că în asemenea locuri cea mai mare parte a păduriloru semănate s’ă uscatu; acesta este şi cauza că în Romania în hotarele ei meridionale, către Dunăre, unde pământulu este expusu vara la o mare căldură a sorelui, că acolo mai toate cercările d’a sadi păduri n’au reuşitu. Cea mai bună speciă de arbori care aru putea reuşi acolo suntu coniferii precumu moliftu şi chiaru bradu. Această este cauza că în unele locuri d’asemenea condiţiune, pădurile de stejaru de mai înainte, s’a nimicitu de sine şi în loculu loru au crescutu arbori coniferi; precumu în ţerile, şease, în centrulu şi nordulu Germaniei. Aceasta aru fi şi pentru noi unu indiciu d’a încerca a sădi pe imensa suprafaţia meridionale care o avemu în sudulu ţării la marginea Dunărei, nişte pământuri de moliduri şi braduri. 3) Poziţiunea occidentale este în genere foarte convenabile pentru creşterea celei mai mari  părţi a lemneloru şi a planteloru, însă fiindu că în această poziţiune, domneşte vînturile occidentali şi occidentali nordice, d’accea nu trebue sădiţi aici arbori cu rădăcini orizontali care nu mergu adâncu, fiindu că de multe ori vânturile rupu acei arbori. 4) Poziţiunea nordului (faţia iernii) fiindu că nu este espusă soarelui, are cea mai mare cuantitate de umiditate; aici creşterea lemneloru începe primăvara târdiu şi încetează toamna de timpuriu dându relativu o mai mică parte de lemne, însă astă posiţiune este singură ; numai arborii tineri suferă multu din cauza vânturiloru nordice şi nordico-orientali, apoi fiindu că fie-care din aceste poziţiuni influenţează într’unu modu favorabile şi nefavorabile la diferite specie de lemne, de aceea silvicultoriulu trebue să aibă cunoştinţa acestoru diferite influenţe asupra diferiteloru specie de lemne spre a le putea da fie căruia poziţiunea sa convenabilă. 79 Întrebare. Care suntu resultatele dobândite pentru influinţa climei şi poziţiunea diferiteloru specie de lemne? Respunsu.  Iată aceste resultate dobândite: 1) Pe unu pământu nisiposu, reuşesce moliftulu şi mesteacănulu; în locurile adânci nisipoase reuşescu aninii şi sălciile; în văile adînci între munţi şi în promontoriu reuşescu cea mai mare parte a arboriloru frunzoşi; şi în povîrnişurile uşioare la munţi mici, reuşescu brazii albi sau nobili, fagu, ulmu, arţaru, cornu, stejaru de veară şi frasinul; pe munţii înalţi reuşescu brazii roşii, unu felu de moliftu numitu pinusu laricis şi stejarul de iearnă. 2) În poziţiunile înalte către nordu, creşterea lemneloru merge încetu, d’aceea în acele locuri trebuie sădite pădurile raru, arborii ceru mai multu timpu pentru desvoltarea loru. 3) Fiindu că în minţi căldura verii ţine mai puţinu de câtu în văi, d’aceea reuşescu în aceste locuri numai arborii care terminează creşterea loru de veară într’unu scurtu timpu. În condiţiuni egale, movilele şi locurile muntoase dau o cuantitate de lemne mai mare de câtu locurile şese, fiindu că în locurile muntoase, din cauza suflărei atmosferi care este mai mare, este permisu a sădi arborii mai deşi. 5) În locurile petroase cu petre poroase acoperite cu o suficientă strată de humă şi expusă soarelui, silvicultorulu poate să aştepte cea mai mare cuantitate de lemne, fiindu-că acolo este permisu sădire cea mai  desă a arboriloru. 6) În locurile înalte, arborii au în genere unu trunchiu mai scurtu ca în locurile de josu, asemenea cu câtu loculu este mai înaltu, cu atâta şi seminţele arboriloru suntu mai puţine. 80 Întrebare. Cându este influinţia luminei, vătămătoarie arboriloru? Respunsu. Cându influinţia luminei este prea repede produce o încălzire repede, după care urmează o răcelă repede, şi asta este vătămătoare, sau cându arborii obicinuiţi a sta în umbră, odată s-a eliberatu şi se află expuşi soarelui. 81 Întrebare. Cându este căldura soarelui favorabile arboriloru? Respunsu. Cându schimbarea temperaturei merge încetu, regulatu, şi unu frigu mare nu succedă unei călduri mari, acolo frunzele nu se veştejescu îndată precumu se întâmplă în alte locuri. 82 Întrebare. Ce influinţia are ploaia asupra reuşitei arboriloru? Respunsu. În genere ploaia are o influienţia favorabile asupra arboriloru, mai cu seamă pentru creşterea lemneloru şi aici nu strică de şi prea multă, deară asupra producţiunei seminţeloru, ploaia prea multă e vătămătoarie. 81 Întrebare. Ce influinţia au venturile asupra arboriloru? Respunsu. {n genere au o influienţia vătămătoarie fiindu că usucă pământulu şi totu de uă-dată împedică formarea rooei, apoi partea unde arbori suntu expuşi suflării vîntului, se evaporaziă prea multu şi d’asta previne că în astă parte arborii nu producu crăci, şi atunci căcile arboriloru crescu numai în cea altă parte, ceea ce dă arboriloru o înfăţişăre urîtă; deară uraganele suntu vătămătoarie chiaru arboriloru cu trunchiu mare (sp. es. moliftu, bradu), mai cu seamă primăvara cându pământelu este muiatu şi urmedu după ce a degeratu. În munţi se întemplă d’asemenea cauze că arborii se rupu de uragane şi se vede devastaţiuni mari în păduri; deară o curgere de aeru potrivitu, produce mai cu seamă arboriloru tineri o desvoltare vigurosă în rădăcinele loru şi le este folositorie. 84 Întrebare. Care este agintele celu mai puternicu spre a exercita vieţia planteloru şi arboriloru? Respunsu.  Unu asemenea aginte este tensiunea electrică şi mai cu seamă descărcarea electrică positivă; d’aceea în ţările muntoase şi pretutindenea unde se areată adesea fulgere şi tunete, acolo arborii crescu cu o vigoare mare; din contră, fenomenile cari se numescu lucirea aerului, adecă sera cându câte o dată nişte fulgere se areată fără tunete, acestea nu suntu folositore desvoltării floriloru arboriloru, mai cu seamă pomiloru; în acestu cazu, cireşii sueferu prea multu şi nu rodescu. 85 Întrebare. Ce influinţiă are timpulu în diferite sezoane asupra creşterii arboriloru? Respunsu. Aceste influinţe suntu următoariele: 1) Primăvara este dăunătorie arboriloru care se areată îndată după zilele calde, mai cu seamă cându, după ce a eşitu frunzele noue, se areată geruri, asta este destulu ca aceste geruri să fie numai 0 la termometru, frunzele abia eşite, se vestejescu, şi acesta este vătămătoriu şi înfloriri arboriloru. 2)Vera, ploile şi roua suntu folositoare arboriloru; influenţa de veară se areată mai cu seamă la arborii tineri cari suntu umbriţii de arbori bătrîni, fiindu că acesti arbori fiindu lipsiţi de influenţa de veară, nu crescu pe cându arborii mari crescu, de şi nu plouă. Deaca vara după nopţi friguroase, îndată vine zile prea calde; atunci în urma acestei influinţe repede a temperaturei, frunzile arboriloru scotu unu felu de zeamă care se numeşte mană, care mană strică multu şi frunzeloru şi arboriloru. Mana aceasta se află la plante şi la arbori în locuri expuse sorelui unde nu suntu munţi şi păduri dese, s.e. la noi în partea meridională a ţărei; după experienţe s’a  aretatu că arborii după o veară caldă şi uscată, nu pătimescu iarna viitoariă. 3)Toamna. În astă sezoană acţiunea arboriloru se micşorează şi cei ce nu potu răbda frigului, moru, cându gerulu începe mai de timpuriu, atunci şi frunzele cadu mai de timpuriu; deară atunci creşterea trunchiului în lungime este mai mică, şi acesta se cunoaşte că pe vîrfulu arboriloru rămâne frunze uscate. 4) Iarna este sezoana somnului arboriloru, cându activitatea tutoru părţiloru pare că doarme, evaporaţiunea este mică, unu geru chiare de 16-20 sub zero nu înghiaţă arborii, cându pământulu este acoperitu cu zăpadă; dară unu frigu fără zăpadă, le este vătămătoriu în genere (după cumu zicu ţeranii geru urcatu); zăpada este folositoarie arboriloru daru este şi vătămătoarie, cându cade în cuantitate mare, mai cu seamă în pădurile dese de moliftu fiindu că atunci zăpada rămîne multu timpu în cuantitate mare pe arbori, şi produce stricăciuni crăciloru. În genere o iarnă prea friguroasă este mai puţinu vătămătorie arboriloru de câtu o iarnă moale in care azi plouă şi mâine este geru mare, această schimbare a temperaturei este vătămătoarie arboriloru tineri. 86 Întrebare. Ce lucru numimu o patimă sau o boală la unu arbore? Respunsu. Cându creşterea unui arbore este întreruptă, fie din cauza lipsei nutrimentului, fie din cauza abondinţii prea mare a  nutrimentului, fie din (cauza) lipsei sau abundinţii celei mari a excitamenteloru creşterii, atunci arborii se află într’o stare de boală sau maladie. 87 Întrebare. Cumu aflămu că unu arbore este maladu? Respunsu. Aflămu prin fenomenulu că unele din părţile arborelui sau toate începu a priimi o cualitate anormale care deacă persistă, aceste părţi se veştejescu şi moru. 88 Întrebare. Cumu deosebimu maladiile  arboriloru? Respunsu. Le deosebimu în maladie generale, adecă cându starea anormale se întinde peste tote părţile sau peste cele mai mari, şi în maladie locale cându maladia s’areată numai la puţine părţi ale 89 Întrebare. Care suntu cele mai principali maladii ale arboriloru generali şi locali? Respunsu. Maladiile generali suntu următoriele: 1) Maladia sistemului celularu, maladia sistemului vasculariu şi maladia fibreloru. 2) Maladia rădăcineloru, trunchiului rămuriloru, frunzeloru, floriloru şi fructeloru. 90 Întrebare.Care suntu semnele distinctive pentru numitele maladii generali? Respunsu. 1) Maladia celularia s’areată printr'o dezvoltare anormale a sistemului celulariu în care ori sistemul celulariu are prea multă umezeală şi este prea moale, prea unflatu (plethora), sau din contră că sistemu celulariu este prea uscatu, prea golu de umezeală (atrophia). În primulu casu, celule suntu prea mari, în alu doilea, prea mici. Maladiile vascularie isvorăscu tocmai în locurile care au condiţiunile cele mai favorabile pentru creşterea arboriloru; în acestu cazu, de multe ori se întâmplă că vasele crescu prea multu, devinu prea mari şi la oare-care schimbare repede a temperaturei se rupu şi rezultă d’aici ori-că arborulu curge, adecă se areată peste densulu totu-de-una o fluiditate curgendu dintr’ensulu (Blenorhagia), sau că coaja se usucă (gangrena coajii), sau că creşte de de-sub nişte unflături numite cancer sau racu care le usucă curându. 2) Maladiile fibriloru isvorescu cându în aeru şi în electricitatea atmosferică se află nişte schimbări care producu că fibrii nu crescu în modulu şi în poziţiunea normale; atunci s’areată la arbori maladia numită tortitura, adecă că fibrii longitudinali, care trebue să crescă dreptu, se învârtescu şi atunci toate cercurile lemnoase primescu o direcţiune curbă, anormală şi trunchiulu, în locu să fie dreptu, devine ori curbatu, ori în forma serpentină. Toate circumstanţele acestea facu, că arborii devinu nefolositori pentru lemne de construcţiune.-- Când arborii stau în locuri înalte, şi umede, se întâmplă iar că fibrii nu se desvoltă bine, şi prin urmare partea lemnoasă nu creşte cumu se cade. 91 Întrebare. Care suntu semnele dinstinctive între numitele maladii locali?Respunsu. Maladiile rădăcinii s’areată prin fenomenele următoarie: 1) În gangrena rădăcinii, adecă coaja rădăcinei se strică în meziu-locu; 2) În rugina rădăcinii, adecă că rădăcina pură este acoperită cu unu felu de rugină; unu asemenea arbore se veştejesce şi moare. Aceasta se întâmplă cându arborii se află pe unu solu prea umedu sau acru, sau pe unu pământu care coprinde feru.  3) Creşterea anormală a rădăciniloru, adecă de la rădăcină esu nişte nuele subţiri care vatămă multu creşterea trunchiului, aceasta se numeşte în limba silvică că arborele a datu din rădăcină, şi se întemplă uneori cându s’a tăiătu prea multu şi prea desu trunchiulu arborului. Între maladiile trunchiului numimu una putrezirea centrale; această putrezire începe din centrulu arborului; mai cu seamă cându creşte prea iute, se întâmplă şi la periferia trunchiului şi-lu omoară. Cându starea a înaintatu la acestu gradu, atunci o numimu putrezirea roşie, şi s’areată mai cu seamă la arborii cu ace, cându se află pe unu pământu prea grasu; deară cându rănesce cine-va unu trunchiu atâtu de adîncu în câtu rana nu se poate acoperi cu coajă şi să se vindece, atunci se întâmplă ca arborele să fie prinsu de o putrezire periferică, adecă această putrezire merge d’afară în lăuntru. Această putrezire se numeşte putrezire albă. Gangrena generale a arborelui s’areată la începutu prin împregiurarea că încoace şi încolo coaja se usucă şi se înegreşte şi mai pe urmă se înegreşte şi liberulu care se află sub densa. Cauza acestei maladi este schimbarea prea repede a temperaturei aerului sau unu solu roditoriu prea subţire şi prea porosu; asemenea cându unu arboru  care a fostu umbritu de alţi arbori, se vede de-odat şi izolatu şi expusu luminei soarelui, sau cându ar lua cineva acoperişulu muşchiloru şi frunzeloru care se află peste locurile unde suntu rădăcinile în pământu; această maladie se areată mai cu seamă la arborii din pădure. Toate aceste cauze producu la pomi maladia, numitu cancer (uscăciune), o maladia care face ca arborii din ce în ce să se usuce şi si moru. Această se întemplă totu de-auna cîndu arborii stau în condiţiuni nefavorabile creşterii lor. La arborii cu ace, cumu moliftu, această maladie isvorăşte prin insecte, mai cu seamă nişte coleopteri (cărăbuşi) numiţi coleopteri berbeci (fiind că au nişte natere lungi ca coarnele). Această maladie este incurabilă şi unu arbore care este prinsu de această maladie, trebue doborâtu . Maladiile frunzeloru suntu următoarele: 1) Chlorosis, adică că frunzele în locu se primească coloarea loru verde natuale, devinu palide; cauza acestei maladii este ori din umezeală prea mare, ori cându s’a pusu un arbore prea adâncu în pământu; 2) Perderea frunzelor, aceasta se întâmplă mai cu seamă la conifere cându poziţiunea este nefavorabilă sau timpulu umedu; 3) Mana frunzelor, aceasta se arată pe frunze, ca unu fluidu lipiciosu, dulce, transparinte, şi căndu nu plouă, îndată se transformă într-unu fele de făină şi produce vestejirea frunzeloru. Această maladie s’arată vara cându ziua este prea caldu şi noaptea prea frigu.Această împrejurare împiedică evaporaţiunea naturale a frunzeloru şi produce precipitaţiunea acestei mane. {ntre maladiile floriloru, pomenimu căderea loru de timpuriu, mai cu seamă cându primăvara este foarte friguroasă şi uscată. Această maladie, şi mai cu seamă maladiile fructeloru n’au importanţă pentru silvicultoru, care nu se ocupă cu cultura fructeloru, însă trebue se ştie numai că cauza stricăciuniloru fructeloru în pădure, suntu insecte care la mănâncă.  92 Întrebare. Ce va să zică degenerarea arboriloru? Respuns. Cându o staţiune particularia sau altă împrejurari particularie, sau insecte, influenţeziă într’unu modu anormalu, asupra unui arboru, atunci elu primeşte în forma, coloarea şi toată cualitatea sea, nişte modificaţiuni cari împedică desvoltarea sa naturale, şi produce diferite deformităţi; unu asemenea arbore se numeşte diformatu sau degeneratu. SECTIUNEA II Despre diferitele feluri de lemne silvice (forestiere) în particularu. CAPUL I Introducere   93 Întrebare. Care este cea dintâiu cunoştinţă necesarie pentru silvicultoru practicu? Respunsu. Cunoştinţa botanică care îl inveţiă caracterele diferenţiale între plantele ale pădurii, ca se ştie cu ce felu de lemne are de-a face cumu trebue să le crească, cumu trebue să tragă dintr’ensele celu mai mare folosu şi ce trebue să facă ca acestu folosu să nu se perdie. Aţă dar, primulu punctu de căpetenie pentru unu silvicultoru este o bună clasificaţiune silvică. 94 Întrebare. Cumu împărţimu plantele din pădure? Respunsu.Le împărţimu mai întâiu în plante lemnoase ş ierboase ale pădurii; cele întâiu le împărţimu în arbori şi tufe; cele de alu doilea, le împărţimu în ierburi folositoare şi vetămătoarie pădurii; Noi vomu vorbi mai înainte despre plantele lemnoase ale pădurii. 95 Întrebare. Cumu împărţimu arborii din pădure ? Respunsu. I împărţimu în arbori cu frunze şi în arbori cu ace. Cei dintâiu poartă frunze care suntu verzi numzi vera, pe cându toamna se vestejescu şi cadu; cei d’alu doilea poartă ace, adică frunze liniare, cilindrice foarte subţiri, neavendu nici unu felu de limbulu; aceste ace nu cadu toamna şi cadu numai cându după 1 anu sau 2, ori 3 vine mugurulu nou şi împinge pe celu vechiu.Din acestea se esceptă pinus laricis, ale cărui ace cadu toamna. Arborii cu ace sau coniferi, s deosibescu şi prin împrejurarea că suntu reşinoşi. 96 Întrebare. Care suntu arborii obişnuiţi în pădurile noastre? Respunsu. Suntu cei următorii: 1) Stejarulu tare sau cel de iarnă quercus robur. 2) Stejarul de vară sau pedunculu (quercus pedonculatus) . 3) Quercus ceris (ceru). {n Austria se află şi unu ast-felu de stejaru numitu quercus austriaca. 4) Fagul roşiu (fagus silvatica). 5) Carpinu sau fagu albu (carpinus betulus). 6) Arţaru comunu (acer psaudoplatanus)  7) Arţaru ascuţitu (acer platanoides). 8) Arţaru celu micu sau cu frunze întregi (ager campestris). 9) Ulmulu negru sau de câmpu (ulmus campestris). 10) Ulmulu aspru (ulmulus suberosa). 11) Frasinulu comunu (fraxinus escelsior). 12) Castanu (castanea vesca). 13) Castanu de cai (Aesculus hiyppocastana). 14) Teiu de iarnă (tilia europea, sive parvi floria, sive grandifolia). 16) Plopulu negru (populus nigra). 17) Plopulu tremurătoriu (populus tremula). 18) Plopulu albu cu frunze albe ca argintulu (populus alba). 19) Plopulu cu trunchiulu albu (populus canscena). 20) Mesteacănu (betule alba). 21) Aninu negru (alnus glutinosa). 22) Aninu albu (alnus incana). 23)Salcia albă (salix alba). 24) Salcia galbină (salix vitelina). 25) Salcia fragite (salix fragilis). 26) Salcia cu coşuri (salix trindra). 27) Unu felu de asemenea salcia, însă avendu mărimea unui tufiş. (salix viminalis). 28) Salcia după lungă apă (salix helix). 29) Alta totu pe lungă apă (salix aquatica). 30) Salix babilonica. 31) Unu felu de peru (pirus aria). 32) Peru selbaticu (pirus communis). 33) Meru sălbaticu (malus pirus). 34) Altu meru sălbaticu (pirus terminalis). 35) Sorbu comunu (Sorbus domestica). 37) Cireşu răsăriteanu cu cireşe negre dulci (prunus avium). 38) Cireşu cu cireşe roşii şi acre (prunus cerasus). 39) Prunu (prunus domestica). 40 Alunu (corylus avellana). 41) Kalin (viburnum opulus). 42) Salba moale (enonymus europeus). 43)Taula (Hyppophaë rhamnoides). 44) Molivta (pinus silvestris). 45) Bradu (pinus abies). 46) Bradu albu (pinus picea). 47) Bradu streinu (pinus larix). 48) Molifte de cimetiri (pinus cupressus). 49) Ienoperu (juniperus communis). 50) Tuia (thuja occidentalis). 51) Lemnulu câinescu (ligustrum vulgare). 52) Frunza capri (lonicera caprifolium et tartarica) . {n capitele următoare vomu vorbi despre arborii cei mai de căpetenie dintre numiţii.  CAPU I Despre conifere  93 Întrebare. Care suntu coniferele obişnuite în Europa şi care suntu caractere loru generali? Respunsu. Toate aceste conifere suntu coprinse în familia Abietinea sau în genulu pinulu. Dar caracterele loru generali suntu următoarele: Caracterele botanice suntu: plante monoice. Florile mascule suntu ca nişte spice lungi compuse d’o mulţime de solzi mici lipiţi de o axă comună, aceţti solzi suntu staminele loru; pe vârfu acestoru solzi staminali, se află câte două antere.--Florile femele suntu nişte amente ronde compuse, iar de solzi puşi unu lângă altu pe o axă comună ca olanele caseloru. De multe ori găsimu pese aceste solzi nişte bractee lungi; de deuptulu fie-căruia solzu se află câte două flori mici solzose, fie-care avându câte unu stilu. După fecondaţiune floriloru, solzii interiori se lipescu de altulu făcându-se unu conu lemnosu, care poartă subu fie-care solzu, o samară, adecă unu fructu cu aripi care poartă ca două nuci cu aripi; embrionulu este antitropu adecă stă resturnatu în semânţia. ( plante din Cl. XXI, 8). 98 Întrebare. Care suntu semnele caracteristice care deosebescu aceste speçe de pinu unu de altu? Respunsu. Acestea suntu următoarele: I. PINUSABIES (Bradu nobile sau bradu albu, sapin, Edeltane) Caracterile. Dintre toate coniferele, acestu arbore ajunje la cea mai mare înălţime, şi la cea mai înaintată; s’a vezutu arbore de o mărime de 168 de picioare şi de unu diametru de 6 şi 8 picioare. {ntr’unu solu convenabile, bradulu remâne sănetoase 200 de ani, crescându într’unu modu piramidalu, avendu crăci de juru împrejuru; însă cându îmbătrâneşte, numai creşte cu această formă piramidală în susu ca cele alte conifere. Caracterele botanice suntu următoarele: Rădăcina este conică şi merge adâncu în pământu; acele sele suntu eşancrate la vârfu, susu au coloare verde închisă, lucitorie, pe suprafaţă facia de josu suntu mai deschise, avendu acolo doue vergi adenci şi albe şi ajungu la mărimea unei police. Florile bradului se arată în maiu, cele mascule suntu ca nişte amente mici, ocheşie, între ace avendu o mărime de 3/4 aunei police; cele femele suntu amente ceva mai lungi, de o verdeaţă deschisă. Amendoue felurile de flori s’arată deja în toamna trecută ca nişte muguri oacheşi. Conurile suntu mai cilindrice, elipsoide, d’o lungime de 6 police, stau dreptu în susu au solzi rotunzi, stânşi, bracteele suntu înguste. {n luna lui Septembrie sau octombrie conurile ajungu la maturaţiune loru; suntu ocheşie roşii şi cuprindu o seminţie oachişie colţiurată cu aripe largi. Fructu se deschide (crapu) atunci şi solzu şi zboară totu-de uă dată ca şi semânţa de la trunchiu.-- Coaja arborului este cenuşie, netedă, numai la cei bătrâni este crăpată; la crăci şi rămurile tinere, coaja este verde bătându în cenuşiă şi este acoperită cu nişte peri mici cenuşii. Bradulu este ornamentulu păduriloru din munţi, unde formează ori păduri pure de bradu, ori amestecatu cu fagu şi moliftu. {i place o poziţiune şi norzică, unu solu adâncu, porosu şi nutritivu. Aceste condiţiuni există în munţii numiţi primitivi, de aceea brazii reuşescu acolo prea bine. {n primii 50 de ani ai vieţei sale, bradu creşte foarte încetu; în a 2 şi a 3 perioadă a vieţei sale, creşte iute. Bradulu, ca şi cele-alte conifere, nu dă din rădăcină. Uraganele şi alte influinţie atmosferice, îi strică puţinu. Cere o posiţiune închisă, desă şi cându stă liberu creşte foarte puţinu; cându este tinăru, suferă multu de ierbă, mai pe urmă din contră, bradulu nimiceşte acastă iarbă;  Caprele şi alte animale sălbatice, mănâncă coaja de bradu tineru, de aceea trebuie păziţi, dar şi de insecte suferă, mai cu seamă de bombyx monaca, tortrix piciana şi bostrichus abietiperda. Boalele obişnuite ale arboriloru de bradu suntu putrezirea centrale, uscăciunea şi cangrena. Vara acele sale se emanezia adese ori. Bradulu este d’o mare importanţia silvică, fiindu că acestu arbore dă o marecuantitate de lemne din care se facu scânduri, şi alte lemne de construcţiune. Lemnulu bradului de unu arbore crescutu bine trebuie să fie albu, de o ţesătură fibroasă, fină, omogenă, tenace, elastică şi ductile. Unu picioru cubicu de lemnu de bradu, cântăreşte 59, uscatu numai 30 funţi. Prin duritatea lui şi prin împrejurarea că creşte totu de una dreptu, este căutattu pentru catarge de năvi etc.; apoi fiindu că este uşoru de crăpatu, se întrebuinţează la la douage. Ca lemnu de focu şi de cărbuni este mai puţinu preţuitu de câtu fagu, către care se află în raportu 80-100. Bradulu arde cu sgomotu din cauza răşinei din elu; coaja sea cuprinde taninu şi de aceea se întrebuinţeazăla tăbăcia; din reşina lui se face termentinu şi untu de termentinu; din semânţele sele ese unu untu odorantu. Sădirea arboriloru prin semânţia este supusă la multe împezicări şi dificultăţi; metoda cea mai bună de a-i sădi, este de a pune ramurile mici dese într-unu locu bunu şi cându a ajunsu la 3 picioare, le răsădescu la locurile loru destinate. 2 PINUS SYLVESTRIS (Moliftu, meleze, Kieferu) Caractere botanice Acele stau câte două, raru câte trei, pe o teacă oacheşă parcă înconjurată cu inele lemnoase. Aceste ace suntu mai lungi de câtu ale bradului fiindu-că au 1/2-2 police; suntu ascuţite la vârfu sau semironde, aspre şi tăiătoarie la margine, coloarea loru este mai închisă de câtu a bradului, dându o înfăţişare tristă; aceste ace ţinu trei ani, la toamna anului alu 3, se îngălbinescu şi iarna şi primăvara următoarie cadu. Timpulu înflorirei loru este 15 maiu până la 15 iuniu.Florile mascule esu împreună cu rămurile tinere afară dintr’unu muguru ovalu ascuţită la sfârşitu; aceste flori stau dreptu în formă de amente la începutulu rămuriloru tinere de estimpu şi cuprinde o mulţime de polenu galbenu; cele femele stau singuratice sau câte două la vârfurile ramuriloru tinere de estimpu formându nişte amente mice, roşioare, stându la începutu dreptu în susu şi pe urmă aplecându-se la o parte. Conurile suntu ovale, camu ascuţite, cu solzii lungi, trunchiaţi; subu dînsăle se află câte două seminţe negre, aripoase; semânţa are trebuinţă 18 luni pînă la creşterea sea perfectă, ea sboară de la arbore tocmai în luna lui Apriliu şi Maiu alu anulu viitoru, adică 23-24 luni după înflorirea sea; conurile suntu atuncea oacheşe, dehiscente, (deschizându-se), însă totu remâne în arbore pînă în primăvara anului viitoru. Coajă acestui arbore este cenuşie, oacheşă pare că ruptă în foiţe, la arborii bătrâni; către vârfu rămâne gălbioară sau cenuşie; coaja ramuriloru mai cu seamă aceloru tinere, este verde bătându în galbenu sau oacheşă; ramurile formează împrejurulu trunchiului nişte verticile; lemnu fiindu tîneru, este albu bătându în galbenu; dar cercurile cercurile lemnoase îmbătrînite, mai cu seamă către centru, suntu de coloare oacheşă ca rugina; lemnulu este băgatu în răşină; fibrii lemnoşi suntu lungi, groşi, elastice, tenace, şi se crapu lesne; cându este proaspătu unu picioru cubu 60 de funţi, cându este uscatu, numai 36 de funţi. Acestu felu de pinu înfloreşte cându este prea tinăru; une ori chiaru şi la 12 ani, deru începe să poarte semânţe numai la 20 de ani; în vârstă de 40-60 este celu mai bogatu în semânţe. Varietăţile acestui pinus suntu: pinus silvestris montana cu ace groase, cu conuri mici, cu unu trunchiu debile şi curbatu, cu ramuri atârnate în josu avendu o mulţime de răşină. Altă specie numită bondocu, sau pinus humilis (p, pamilio) iar micu, se târăşte mai multu către pământu în direcţiunea orizontale şi ajunge abia la înălţimea de 20 de picioare; la vârsta de 70 de ani a terminatu viaţa sa. Amândouă aceste varietăţi se arată pe vârfulu munţiloru şi nu suntu bune de construcţiune. Dar pinulu silvestru comunu se găseşte mai cu seamă în centrulu şi nordulu Europei, raru la noi pe cându în nordulu Germaniei formează păduri mari, pure de aceşti arbori, ori amestecaţi cu stejarul şi mesteacănul. Ele cere unu solu fertile avendu o rădăcină conică mare, de aceea unde pământul este pietrosu sau de argilă tare, acolo nu reuşeşte; din contră unu pământu cleiosu amestecatu cu nisipu îI este tare favorabilu; d’aceea aceşti arbori în climele loru convenabile, mai cu seamă în locurile nisipoase, ajungu la o înălţime de 100-120 picioare şi trăiescu de 100 şi chiaru 200 de ani. Acestu arbore creşte cu cea mai mare iuţeală în prima epocă a vieţii sale; în a doua creşte mai încetu, şi în a 3 şi mai încetu; are unu trunchiu dreptu, cilindricu, lungu, o coronă scurtă bogată în ramuri şi cându stă singuru, ramurile se întindu prea multu. Stându într’o pădure rară, ajunge la cea mai mare perfecşiune sau cându este amestecată cu nişte specii analoage; căci stându liberu, creşte multu în ramuri şi puţinu în trunchiuri. Inamicii acestui arbori suntu următorele insecte: bombyx monaca, bombys noctua, bombyx piniperda, geometria pinaria şi thentredo pini. Aceste insecte mănâncă acele şi acesta se usucă; dar bostrichus pinastri este insecta vătămătoare fiindu că mănâncă coaja arborelui. Vitele suntu vătămătoare acestui arbore de la Maiu până la Augustu. {n silvicultură, acestu arbore este de unu mare folosu, fiindu că reuşeşte în locuri nisipoase, pustioase, în care nici unu altu arbore nu reuşeşte şi chiaru acolo dă o marecuantitate de lemne foarte bune pentru catarge, clădiri pe uscatu şi pe mare, pentru scânduri, laţi, etc. Ca lemnu de focu, acestu pinu are o porţiune cu fagu 79:100; dar din partea de josu a trunchiului se scoate o mulţime de răşină, chiaru păcură vegetală, smoală şi negreală vegetale. PINUS PICEA (sau molidu comune, pin, fichte.) Caractere botanice. Acele au o lungime ca de o jumătate de policiu, d’o culoare verde deschisă, bătându în galbenu, ascuţite vărgate cu mai multe vergi şi stau în linia spirală împrejurulu trunchiului. Aceste ace ţinu 5 şi 6 ani până cându arboru uscându-se, nu-i mai trimite nutrimentu şi se usucă. Florile se areată la finitulu lunei lui Maiu: cele mascule stau între acele ramuriloru tinere ale anului trecute; cele femele stau la vârfurile ramuriloru în amente mari, lungueşe şi roşii, care s’areată deja în toamna precedentă şi după fructificaţiune se apleacă în josu. Conurile suntu cilindrice avându o lungime de 5-6 police; atârnă în josu; la începutu au culoarea verde deschisă, mai pe urmă se facu roşii oacheşe, avându nişte solzi dinţaţi şi pe dânşii suntu desemnate ca nişte linii ondulate. Aceste conuri ajungu la maturaţiune în Octombre, dar semânţia zboară tocmai în primăvara viitoare. Coaja este oacheţie, roşiatică, la arborii bătrâni solţată şi ruptă. Există două varietăţi. 1) Cu ace fine , scurte, cu o coajă albişoară cu conuri mici, c’o talie mică. 2) Cu ace mai puţinu fine şi cu ramuri atârnate în josu.Acestu arbore este unu arbore muntosu să găseşte în munţii Europei centrale, norzice şi chiaru ai Asiei; acolo se află păduri, ori pure de acestu lemnu , ori amestecate cu arbori. }I la noi se găseşte, dar mult mai puţinu răspânditu ca bradulu. Elu s’areată la o înălţime de 1500- 4000 de picioare peste nivelul mării; şi în Elveţia se întinde chiaru şi până la 5500 de picioare. Rădăcinile lui se târăscu mai multu pe subu pământu, dar nu mergu prea adâncu; d’aceea şi chiaru unu solu neadâncu şi locurile nisipoase, suntu bune pentru acestu arbore; însă unu pământu calcarosuşi marnosu nu prea îI convine, fiindu că putrezeşte; asemenea în locuri slabe prea nisipoase nu cresu de felu; dar şi în locurile uscate, calde, iar nu reuşesce, ci’i place unu locu umedu; precumu în partea munţiloru puţinu expuşi luminei soarelui. {n tinereţe, creşte încetu, multu mai încetu de câtu pinus sylvestris, dar la vârsta de 20 de ani, elu ajunge şi deaca pământulu este favorabile, ajunge la o vârstă de 120 de ani şi dă atuncea ocuantitate mai mare de lemnu de câtu pinulu silvestru. La unu locu pietrosu şi fructiferu de şi neadâncu, acestu pinus ajunge la v!rsta de 100 de ani la mărimea lui cea mai desvoltată avându atuncea o înălţimea de 100 de picioare şi unu diametru 2-3 picioare; însă în locurile convenabile, devine şi mai bătrânu. {n epoca a 2 a vieţii sale, creşte în modu celu mai iute; suferă multu de uraganu şi zăpezi; în tinereţe îI pasă de iarbă care creşte în împrejuru-i. Inamicii săi din regnu animalu suntu: vitele, felurimi de vânatu; dar între insectele suntu; bostrichus typographus care găureşte librulu făcându acolo semnu ca de tipografia, bombyx monaca, care mănâncă acele; dar bolile sale suntu: putrezirea centrale şi uscăciunea. Acestu arbore este foarte important în silvicultură, fiindu că dă lemne, răşină şi coajă pentru tabaci. Acestu lemnu este albu sau roşioru cu fibrii lungi şi fini, avându pucină răşină; unu picioru cubicu lemnu proaspătu cântăreşte 57, uscatu 31 funţi. Lemnele se întrebuinţează pentru construcţiuni civile şi navale douage etc. Ca lemnu de focu, are o proporţiune către fagu ca 75: 100; din răşina sea se face smoală şi din coajă, taninu. PINUS LARIX Caractere botanice. - Mugurile sau mai bine nodurile din care ese primăvara floare şi ace, suntu în formă de moţu şi stau împrejurulu trunchiului şi rămuriloru într-unu modu spiralu, suntu oacheşi lemnoşi, cu vergi orizontale şi marginea acoperită cu nişte solzi peloşi; acele esu afară din Aprilie, au o lungime de 1-1+1/2 police, suntu turtite,moi, neascuţite la vârfu; avându o culoare verde deschisă, apoi pe suprafaţa superioară şi inferioară suntu vărgate avându nişte vergi ieşite în afară; toamna acele cadu, de aceea lariciulu este singurulu coniferu ale căruia cae suntu verzi numai vera. Florile se areată la începutulu lui Maiu împreună cu acele, în flori de diferite sexe, adică monoice, şi astfel că florile mascule formează amente rotunde galbine de lungime de 1/2 police; amente femele suntu mai lungi roşii de mărime de 3/4 police; cele femele suntu înconjurate de ace. Conurile suntu lungi, ovale de mărimea unui policiu stându p’unu trunchiuleţu grosu ceva curbatu în suus, la finele lui Octombre devine maturu, însă semînţa care este foarte mică şi uşoară zboarăt tocmai primăvara următoare. Coaja este oacheşă roşiă la trunchiu sau oacheşă cenuşiă şi ruptă; la ramuri este gălbioară albă şi vărgată. Acestu arbore creşte în Austria, Tirolu, Elveţia şi chiaru în Siberia, unde ajunge la o vârstă de 200 de ani. Cu dreptu cuvântu s’a primitu în timpii noştrii acestu arbore ca unu din coniferele cele mai preferabile, fiindu că împreună toate calităţile bune a celuloru alte. Deja la o vârstă de 50- 70 de ani fiindu săditu într-unu pământu convenabile, ajunge la o înălţime de 70- 80 şi chiaru 100 de picioare. Lui îI place locurile înalte şi ceva mai reci, unu pământu porosu, umetu, amestecatu cu nisipu şi humă; într’unu pământu umedu şi compactu lariciulu nu creşte. Fiindu că silvicultorul a aşteptatu şi aşteaptă unu mare beneficiu silviculturei de la acestu arbore, în timpurile moderne au încercatu mai cu seamă în Anglia, şi l'a săditu în toate înălţimile nisipoase unde nu poate întrebuinţa pământulu nici pentru agricultură nici pentru păşune, însă aceste încercări n’au reuşitu fiindu că s’a văzutu acumu că cea mai mare parte din larice au patimă numită putrezirea centrale, d’aceea au conchisu ca lariciulu cere o înălţime mai mare şi că elu reuşeşte numai pe vârfurile munţiloru. Inemicii acestui arboru suntu: vitele, vânatu şi între insecte: bostrichus laricis şi thentredo pini; patima obişnuită este putrezirea centrale. Lemnele lui suntu albe în tinereţe şi fiindu că ele creşte c’o foarte mare iuţeală, aceste lemne nu suntu bune de construcţiune; dar în vârstă mai înaintată, creşte mai încetu şi este bunu pentru construcţiuni civili şi navali. Ca lemnu de focu este în proporţiune către fagu ca 76:100. Coaja lui cându nu este prea bătrână se întrebuinţează de către tabaci şi pentru o culoare oacheşie; din răşină sa se face terepentinu celu bunu numitu terpentinu de Veneţia. PINUS AUSTRIACA (Moliftu negru) Caractere botanice. Acele vinu două de la o teacă (ca la pinus sylvestris) însă suntu mai lungi, mai groase şi mai închise de câtu la acestu pinu. Florile s'areată totu într'unu timpu ca la pinus sylvestris, însă suntu mai mari. Conurile suntu lungi, conice, solzoase (totu ca la pinus sylvestris) însă ghimpii d'asupra părţii ridicata a solzului suntu mai scurte, semânţa este oacheşă, cu aripi vergate. Coaja este ruptă de culoare neagră cenuşie. Asta este unu arbore de clime meridionale ale Europei (şi sudulu Germaniei), aru putea reuşi bine şi la noi mai cu seamă înter'unu pământu porosu, fertile; în aceste condiţiuni, elu termină creşterea sa în 90 de ani şi devine unu arbore înaltu şi mare. Elu nu reuşeşte în locurile prea uscate şi în locurile umede, frigulu iernii deaca nu e însoţitu de prea multă zăpadă, îlu vatămă. Acestu pinu dă prea multă răşină de care se face terebentinu (termentinu) şi colofonium (sechîsu). Lemnulu este albe lîngă alburnu şi galbenu lângă centru, tare şi se taie lesne. Ca lemne de construcţiune se întrebuinţeazămai multu pentru construcţiuni în apă de câtu pe uscatu. Ca lemne de focu, este mai favorabile de câtu pinus sylvestris. PINUS STROBUS Caractere botanice. Acele stau câte 5 ieşindu dintr'o teacă pieloasă compusă de frunze; aceste ace suntu triunghiulare, ânguste, ascuţite la vârfu, tăioase la margine şi verde cenuşii în susu. Acele stau pe ramuri netede şi numai ramurile tinere stau păroase. Florile mascule s'arată în amente mici stându adese-ori împreunate împrejurulu vârfului ramuriloru ale anului trecutu; dar florile femele stau singuratice, sau câte mai multe la vârfurile ramurilor de estu timpu. --Conurile suntu ovoidete d'o lungime de 6 police şi mai multu curbate, cu solzi rotunzi puşi unu peste altu într'unu modu nestrînsu şi cuprindu năuntru seminţe aripoase care sboru în septembrie anulu alu doilea. Coaja este verde închisă la arborii tineri şi netedă, iar la arborii bătrîni este oacheşă şi ruptă. Acestu felu de pinu creşte în nordul Americii; într'unu timpu de 80-- 100 de ani şi ajunge la o înălţime de 120- 150 de picioare şi la o tărie convenabile. Staţiunea loru naturale este în văi şi la pornirile munţiloru protejaţi în contra vântului; solulu trebue să fie argilosu, amestecau cu nisipu şi cu humă, porosu şi ceva umedu; căci rădăcina sa pivotante trebue să pătrundă adâncu în pământu; în asemenea condiţiuni, acestu arbore creşte prea iute. Lemnulu lui este albu-gălbioru, cu fibrii fini d'o tărime mediocre şi pătrunsu de răşină; lesne poate să'l lucreze şi să'l poleeze; dintr'însu se dobândescu catargele corăbiiloru cele mai înalte, dă şi unu lemnu preţiosu pentru clădiri civile (pe uscatu); ca lemnu de focu este într'o valoare egale cu bradu; din reşina lui se scoate termentinu. [87] PINUS CEDRUS, Cedrus libani. Caracterele botanice. Acele persistinte, tetragonale, tari, gimpoase, solitari, stându pe rămurile tinere. Florile mascule suntu amente groase, ovale pe vârfulu rămuriloru ascuţite. Florile femele au brahtei caduce. Conurile groase, ovoide, depuse în susu cu mulţi solzi umbricaţi. Seminţe neregulate, triangulare cu aripi largi; rămurile arboriloru nevertici-late, coaja cenuşie-oacheşă, cade la vârsta de 20-30 de ani. Lemnulu este oacheşu-deschisu, avându canele reşini feară care -i dă o odoare aromatică. Acestu arbore ajunge la  dimensiunea deosebită de mare; putemu zice că acestu arbore este unulu din cei mai gigantici care există pe pământu. Tocmai peste 30 sau 40 de ani dupe ce s'a plantatu, începe să dea fructe; fie care conu coprinde ca o sută de seminţe; puindu conulu în ape pentru unu timpu de 24-36 de ore, solzii sei se desfacu de sine şi semânţa ese afară. Patria acestui erbore suntu munţii Libanului din Palestina; însă există şi între munţii Atlas în Africa, unde creşte până la o mulţime de 280-360 picioare. În Francia s'a introdusu acestu arbore în anulu 1736, prin celebrulu botanistu B. de Jassieu. Dânsulu l-a plantatu pe o movilă în grădina botanică din Parisu (jardin des plantes), d-atunci aceste arbore a reuşitu bine acolo. La populii antici, acestu arbore era foarte preţuitu fie pentru majestatea portului seau, fie pentru lemnulu seu aromaticu şi foarte durabile în construcţiune civile şi navale. Corăbiile ce regele Salomon a trimisu  de la Palestina la Inda erau făcute de cedru din Libanon şi cându poetulu orientalu va să vorbească de ceva mare şi giganticu, zice:" este ca cedrulu de Libanon". IENUPERU, IUNIPERUS COMMUNIS. Caracterele botanice. Acele şedu câte trei la unu verticilu, suntu lanciforme, ascuţite, împingătoare, verzi pe din afară, vărgate pe de neuntru şi cenuşiu, bătându în vânătu. În luna lui Aprilie seau Mai, se areată flori la subţiorile rămuriloru anului trecutu, fructele suntu ca nişte bace (boabe) rotunde albăstruie şi cuprindu trei seminţe dure care devine mature tocmai în anulu alu  doile. Coaja este oacheşu-roşie şi ruptă la toate trunchiurile. Acestu arbore creşte şi la noi ca unu tifisu rămurosu în locurile nisipoase camu deserte, lemnulu lui e albu, cu vinele venite d-o   ţesetură deasă şi grea; toate în luna lui Maiu devinu roşii şi taru ca acu; se întrebuinţează la lucruri de tâmplaru şi strungaru; deară fructele suntu întrebuinţate pentru fumigaţiune adorante în medicină (în hidropica) şi ca unu bunu nutrimentu pentru paseri. Această speţie nu devine mare prin urmare n-are la noi vre o importanţă forestieră, deară în nordulu Americei, în Virginia creşte o specie numită Iunperius virginiana seau neadeveratu ce ajunge la o înălţime de 100 de picioare şi devine unu arbore giganticu. TAXUS BOCCATA. Caracterele botanice. Florile mascule şi femele stau pe diferite individe fie care avându unu caliciu cu trei sepale fără corole; florile s-areată în Aprilie la locurile rămuriloru; fructele seamăna cu gânde roşii şi ronde, se gătescu în Septembrie. Acele stau risipite. Coaja este oacheşă-roşie ruptă; în tinereţe este verde; lemnulu acestui arbore este celu mai tare lemnu din lume. (Linée XX 11, 13 Dioccia monodelpia). În climele moderate ale Europei (Germania, sudulu Angliei) acestu arbore ajunge la o înălţime de 30-40 de picioare, la o grosime de 2, adecă această mărime elu o dobândeşte la vârsta de 100 de ani. Tinus cupressus se întrebuinţează în unele locuri ca plantaţiune la cimitire; n'are valoare în silvicultură. Capu II. Despre arborii frundoşi (amentacé). După sistemulu lui Linée, monoicia tetrandia et polyandria, dioicia diandria et octandria, adecă florile separate ori în diferite flori ori în diferite individe formându amente seau pisicuţe, cele mascule cu 2 seau cu mai multe stamine subtu fie-care solzu. 79 Întrebare. Cari arbori cu frunze aparţinu aici? Respunsu. Stejaru, fagu, castanu, mesteacănu, aninu, carpinu, plopu, salcie, alunu şi platanu. I. STEJARU (quercus chîne eiche). Caracterele. – Suntu monoice, florile mascule stau în amente avându caliciuri împărţite în 5 sepale cu 5-10 stamine, florile femele cu 3-5 stigme eşindu dintru-unu învelişiu solzosu; n-au petale nici florile mascule nici florile femele, fructulu este o ghindă avându până la jumătate mărimei unu învelişiu numitu cupulu, frunzele suntu alteme; după Linée e coprinsă în Cl. 21 ord, 5 seau monoecia polyandria. 80. Întrebare. Cari feluri de stejari suntu mai importanţi în Silvicultură? Respunsu. Următoariele: QUERCUS ROBUR (stejaru de iearna chîne rouvre, steineishe). Caracterele botanice. -Frunzile au codiţe galbine susu turtite, de mărimea unui policiu, frunzele suntu mari groase, tari, susu mai largi, josu ascuţite în formă conică, la margine avându nişte eşancrure neadânci, uniforme, pe suprafaţia de susu suntu verzi lucitoarie, pe cea de josu gălbioare, nervurele loru suntu drepte şi gălbioare, uneori frunzele se facu prea mari şi atunci eşancrurele loru devinu adânci şi neuniforme. Frunzele esu afară împreună cu florile, cele mascule şedu în grămezi (ciorchine) în formă de amente filiforme, au codiţe lungi, suntu verzi gălbioare, au caliciu împărţitu în 7 seau 9 părţi cu 5-10 stamine; deară florile femele şedu mai josu la subţioarele frunzeloru şi rămuriloru tinere şi s'areatu ca nişte muguri roşii; au unu caliciu solzosu cu 5 despărţiri şi o stigmă împărţită în 3. Fructele seau ghindele suntu mici, ovale, terminându-se în nişte spicuri mici, cupulele loru suntu peloase parcă acoperite cu negi; fructele şedu în formă de ciorchine câte 2, 4, 6, 12. Toate şezându pe vârfulu unei codiţe scurte la rămuri tinere. Maturaţiunea loru este în Noembre; îndată după maturaţiune, cadu. Coaja acestui arbore căndu e betrână, este aspră, oacheşie, ruptă; această coajă este o materie preţioasă pentru tabaci. Această speţie se numeşte stejaru de iearnă fiindu că florile şi frunzele seale se areată 15 zile aproape mai înainte de câtu la stejarulu numitu de veară; nu prea suferă de gerulu primă-verei, de aceea reuşeşte şi pe munţi unde există unu solu adâncu, bunu şi porosu; acolo acestu stejaru termenă creşterea lui la 200-250 de ani şi ajunge la o înălţime de 80-100 de picioare; deară cându solulu este slabu, acolo acestu stejaru nu ajunge la perfecţiunea lui şi moare în tinereţe ca unu arbore micu. Cându acestu stejaru s'află într'unu solulu convenabile, atuncea produce rămuri mari şi rădăcini adânci, însă în tinereţe creşte încetu; face seminţe mai de timpuriu de câtu stejarulu de veară. -Aceşti arbori se desvoltează în cea mai mare frumuseţe în Germania, unde se găseşte stejari de o vârstă de 600 de ani. Clima temperată este cea mai favorabile pentru dânsulu, mai cu seamă reuşeşte acestu stejaru cându se află în mejloculu păduriloru de fagi; dacă însă se află în vale şi la unu solu neadâncu, atunci devine numai o tufă care la noi se numeşte stejerică. Pe unu locu cleiosu, nisiposu, pe unu pământu de sigă, de şistu alunuosu şi de grauvacă, acolo unde solulu nu este adâncu, acolo chiaru creşterea ăstui stejaru nu e aşia de mare ca în locurile numite mai susu. -Deară în locurile calcaroase, basaltice, stejarulu devine unu arbore micu şi cu cătu solulu devine mai puţinu adâncu, cu atâtu arborele se micşiorează; în genere creşterea stejarului e bună cându s-află amestecatu cu alţi arbori de câtu cându formează păduri pure de stejaru. Ca lemne de construcţiune, suntu acei stejari buni cari crescu pe povârnirile munţiloru. Dear-arborii în meziu-loculu cărora creşte stejarulu cu preferinţă suntu: ulmulu fagu şi pinu silvestru. Sădirea stejarului se face ori prin sămânţă ori prin plante tinere. S-a observatu că în privinţa producteloru ghindeloru, o recoltă bună se întâmplă numai o-dată în 3-4 ani, fiindu-că gerurile primă-verei şi insectele strică multu producţiunea stejarului; asemenea şi ploaia prea multă ca şi uscăciunea necontenită, suntu vetămătoarie producţiunei ghindeloru. Lemnulu este galbinu ca rugina, porosu şi mai fragilu şi mai galbenu de câtu alu stejaru de veară; acestu lemnu se întrebuinţează pentru felurimi de construcţiuni civili şi navali, şi fiindu-că se despică lesne, se întrebuinţează pentru felurimi de construcţiuni civili şi navali, şi fiindu-că se despică lesne, se întrebuinţează pentru doage. Unu picioru cubicu d-acestu lemnu cântăreşte ca proaspătu 69, uscatu 44  funţi. 2. QUERCUS PEDUNCULATA ( stejar de veară ch. pedonculée). Caracterele.-Frunzele suntu mari, ascuţite, la bază coniforme, eşancrate, însă într'unu modu nesimetricu la amândouă părţile; la faţia superioară frunza este verde închisă, lucitoarie, pe partea de josu verde dându în vânătu; la rămurile tinere frunzele se facu mai mari, mai înguste şi tăiate mai adâncu, uneori ajungu la mărimea unui picioru. Florile se areată în Maiu împreună cu ieşirea frunzeloru; cele mascule formeaziă nişte amente cu codiţe lungi de mărimea de 2-3 police, suntu verzi gălbioare, rari şedu câte uă grămadă la unu locu, fie care floare are  unu caliciu separatu în 5-9 părţi cu 5-10 stamine galbine. Florile femele stau aici peste cele mascule la subţioarele frunzeloru, formând ca nişte muguri roşii, codiţa loru e lungă purtându 2-3 flori încongiurate cu unu învelişiu emisfericu pelosu; caliciulu are nervuri de coloare rosă, păroasă; deară 3-5 stiluri cari le posedă au stigmă roşie. Fructele şedu totu la o codiţă comună de mărimea 1 seau 1 1/2 police, şedu câte 3-4 la unu locu, nu mai multu. Cupulele loru suntu eară ca negi, ghindele au o formă mai multu cilindrică şi suntu mai mari de câtu la stejarulu de iearnă. La maturaţiunea loru, ajungu în Septembre ( a acelui de iearnă suntu în Noembre). Coloarea cojii la arborii tineri este verde deschisu, la cei bătrâni oacheşie, cenuşie ruptă, crăpată şi arătându rupturi ca o sită, şi aceată coajă este o materie preţioasă pentru tabaci. Acestu felu de stejaru se găseşte în toată Europa afară de ţerile nordice; elu termină creşterea sea  în 200 de ani, atunci ajunge la o înălţimea de 100-120 de picioare, pe unu diametru de 3-4 picioare. Sub condiţiuni foarte favorabile, acestu arbore ajunge şi la 700 de ani; deară mai totu-de-auna după 200 de ani  începe a pătimi de putreziţiunea centrală. În tinereţie creşte încetu şi tocmai în perioada 2 şi a 3 a vieţii seale creşte iute. Rădăcina sa pivotantă ajunge la adâncime de 4-8 picioare; din această rădăcină dreaptă ese şi multe rădăcini laterali puternice şi asemenea scoate crăci puternice, pe cându coroana sa nu e prea mare; aceasta face ca acestu felu de stejaru să luptă tare cu toate uraganele şi le birueşte. În genere, se cere pentru cultura acestui stejaru unu solu puternicu, proaspătu, roditoru, d-o adâncime celu puţinu de 4 picioare, o poziţiune -naltă, protejată de vânturi şi o climă moderată; schimbările temperaturei şi chiar furtunele, tunetele, fulgerele nu-i facu nimica. Numai -n primulu anu, unu stejaru poate creşte fiindu în umbră; deară sădindu cineva stejarulu la unu solu protejatu şi adâncu, n-are trebuinţă de umbră. Inemicii acestui stejaru suntu: căprioarele, şoarecii, vitele şi larva insectei numită cărăbuşu din luna lui Maiu; (melolontha) dar şi următoarele insecte suntu vătămătoare: bomb procesionia tortri viridana şi cynips quercus orticis, sau insecta care face gogoşi de canale.-Stejaru de veară este unu arbore foarte importantu în silvicultură fiindu că formează păduri, însă se găsescu câte unu lângă altu în pădure şi au multe pure şi amesticate, deară formează şi păduri de mijlocu şi tufişui. În tufişu creşte iute în primi zece ani, de la 15-18 ani dă o coajă foarte bogată în taninu. Lemnele acestui stejaru cându, suntu tinere, suntu galbene roşioare tari şi d-o ţesătură fină avându partea mădulare foarte pronunţată şi dându unu lemnu foarte bunu de construcţiune, mai cu seamă într'unu locu supusu umezelii şi ploi fiindu că nu putrezeşte în umezeală. Unu picioru cubicu de lemnu de stejaru proaspătu cântăreşte 70, uscatu 45 funţi. Ca lemnu de focu este în raportu cu fagu ca 62:100. Ghindele suntu bună pentru porci deară se întrebuinţează şi în medicină. Coaja ca să fie bună de tăbăcie şi ca să aibă cea mai mare cuantitate de taninu, trebuie jupuită din stejari tăiaţi înaintea eşirei frunzeloru. Unu felu de viespi numiţi Cynips Quercus produce prin muşcătura frunzeloru unu felu de umflături care creşte împregiurulu ouăloru depuse acolo, cu timpu aceste umflături devinu groase şi mari ca o alună şi se numescu gogoşi care coprinde cea mai mare cuantitate de taninu şi amestecate cu calaicanu, dau negreala. Cea mai mare parte a gogoşiloru vine din Orientu din Alepo (Asia Minoră) dintr-unu felu de stejaru numitu Quercus Infectoria.-Deară la cupulele ghindeloru se întâmplă că se formează o excrecenţă. Aceasta se întâmplă mai cu seamă la noi şi în Ungaria şi se numeşte gogoşi de Risticu (Knopern nemţeşte) care formează unu articolu de comerţiu. Într-acestu felu de stejaru (pedunculatu) se află următoarele varietăţi, adecă 1 stejaru pedunculatu pestriţ (pătatu); 2 Stejaru pedunculatu roşiu; 3 stejaru pedunculatu cu frunze ascuţite; 4 Stejaru pedunculatu celu frumosu; 5 stejaru pedunculatu care înfloreşte de timpuriu. 6 stejaru pedunculatu care înfloreşte târziu. 7 stejaru pedunculatu pelosu; 8 stejaru pedunculatu rosă; 9 stejaru pedunculatu piramidalu; 10 stejaru de câmpie. Deară toate aceste varietăţi se găsescu în Europa numai câte o dată în exemplare rare în grădini d-ornamentu, deară nu ca arbori din păduri. Asemenea şi următoarele speţe de stejaru ne au venitu de la nordulu Americei şi s-au îmulţitu în grădinile publice, însă nu formează unu obiectu de silvicultură; aceste  varietăţi suntu: 1 Quercus rubra (stejaru roşu). 2 Quercus coccinea (stejaru cochinade). 3 Quercus palustris (stejaru de boltă). 4 Quercus tinctoria (stejaru de vopsele). Deară din Italia ne vine dopuri care provinu de strata suberoasă a unui felu de stejaru (Quercus suber); aceste coaje suberoase se îngroaşe multu astu-felu ca în 8-10 ani dobândeşte o grosime foarte considerabile,  atunci desbracu arborii d-aceste coaje care o jupuescu; deară dupe alţi 8-10 ani coaja suberoasă a crescutu la locu şi o jupuescu din nuou. Deară şi acestu stejaru, de şi e importantu în comerciu, totu nu e importantu în silvicultură, mai cu seamă în climele noastre; multu mai importantu pentru studiulu forestrieru suntu următoarele speţe de stejaru obicinuitu. CERU (Quercus cerris, chene chevelu). Caracterele botanice. Frunzele nu cadu toamna, au stipuli, petiolete oblunge, susu suntu lucitoare şi d-unu verdu deschisu, josu păroase, arătându nişte incisiuni foarte variabile, cu loburi ascuţite sau rotunde. Gindele suntu oblunge, câte una, sau câte 2-4 adunate pe unu pedunculu scurtu şi grosu, daru cupululu este lungu. Măturitatea gândiloru se face peste doi ani, astu-felu ca gindele muru se află alăturate lângă burgeoane fără foi de la anulu trecutu. Coaja e adesea crăpată. Această speţe de stejaru este foarte respândită la noi, şi în totu sud-ostulu alu Europei şi Asiei, raru se găseşte izolatu şi mai totu-d-auna amestecatu în păduri de stejaru de vară (pedunculatu) şi de iarnă (robur). Ceru trăieşte multu, ajunge la înălţimea stejarului, avându, atunci o coajă groasă neagră, daru ramurile sale formează în prejurulu seau ca o coroană rotundă; elu începe primăvara vegetaţiunea sa cu 15 zile mai târziu de câtu la stejaru pedunculatu. Ceru creşte mai iute de câtu stejaru pedunculatu şi robur, ânsă elu face multu alburnu. QUERCUS AUSTRIACA (stejaru d-austria) Caracterele botanice. Frunzele au pedunculi foarte scurte şi suntu coriaţioase (tare ca pele); la base large, d-o lungime de 3-4 police, de o lărgime de 1 1/2 policiu; suprafaţa loru este verde lucitoare, camu punctate şi ridicate, cu păru scurtu; faţa de josu este d-o coloare verde deschisă, cu nervure galbene, pedunculii suntu acoperite cu o lână fină; în ungiurile frunzeloru se află ca nişte firi de peri adunaţi în formă de moţuri. Florile seamănă ca acelea ale stejarului de iearnă (robur), deară frunzele suntu mari, cilindrice, lunguleţe, ascuţite avendu unu gimpe micu; daru cupulele au solzi în forma de păru de porcu; gindele suntu dulce şi bune de mâncatu. Coaje este păroasă şi netedă la ramuri tinere, dar la arbori bătrâni este aspre, groase şi crăpate. Acestu stejaru există în abondinţă, mai cu seamă în Austria (Boenia, Carinthia etc.) îi place munţi şi unu solu ca quercus pedunculatus; şi se trage dintr-însa totu unu folosu aşa de mare ca de quercus pedunculatus, însă testura ei nu e aşa fină şi nici nu creşte aşa de iute ca numitele doă speţe de stejaru importanţi (quercus roburu şi pedunculatus). QUERCUS PRINUS stejaru în frunze de castanie. Caracterele botanice. Frunzele seamănă cu acelea de castanu, au o lungime de 1/2 până la unu policu, pedunculi, lungi, nepăroase, anelate d-o lungime de 5 police şi mai multu; către pedunculi, frunzele devine coniforme, suprafaţa loru este lucitoare, d-o coloare verde deschisă, suprafaţade josu e păroasă d-o coloare mai nedeterminată, lărgimea frunzeloru este jumătate lungimei loru. Florile s-arătu împreună cu frunze, cele femele se prezintă ca muguri mici oacheşe sesile. Fructele suntu ovale, de 1 1/2 police lungi şi d-un policiu largu, suntu tare, ascuţite, cu coaje subţire cu vărgi oacheşe şi galbene; cupulele suntu oacheşe deschisu, semisferice cu solzi ascuţiţi. Frunzele stau singuratice şi în patria loru termină maturitatea loru în Octobre. Aceste speţe de stejaru are patria ei în nordulu Americei, unde creşte sau în văi pe unu pământu umedu sau pe munţi într-unu pământu slabu nisiposu; va să zică acestu stejaru suferă toate diferitele poziţiuni şi soluri şi creşte iute; în 80-100 de ani ajunge la o înălţime de 80 de picioare şi la unu diametru de 3 picioare.Tractarea loru silvica este ca şi a stejarului nostru, şi lemnulu lui e totu aşa de bunu de câtu lemnele din cele mai bune stejaruri ale noastre; coaje lui se întrebuinţează de către tabaci şi dă pelei o coloare galbenă. Gindele sale suntu dulci şi mangiabile, ca şi acelea ale stejarului d-Austria. Notă. În fine am să observu că la noi suntu expresiuni populari pentru genulu quercus care n-amu pututu ale coordina toate cu expresiunile ştiinţifice atâtu este însă de siguru că stejarulu nostru este quercus pedunculatu; tufa este o varietate de quercus roburu; ceru este quercus cerris; stejărica este quercus pratensis (varietate a 10 a lui querqus pedunculatus) gârniţa şi gerunu suntu unu felu de quercus pedunculatu. PALTIN (Platanus, platane) 81 Întrebare. Câte feluri există de acestu arbori frumoşi Respunsu. Doă mai cu seamă, adică. Paltin din resăritu (platanus orientalis, sive acerifolia) care schimbă în toţi anii coaja lui şi ajunge la o înălţime de 60  picioare, patria lui e Asia; de unde a venitu la noi, unde se întrebuinţează la aleuri în grădină. Paltin din apusu (platanus occidentelis) care ne a venitu de la nordulu Americei; creşte până la 24 de ani, cându ajunge la o înălţime de 60-70  picioare; creşte iute, are unu odoru frumosu, de aceea se întrebuinţează la aleuri. FAGU (Fagus, hetre, Buche). Caracterile; suntu plante monoice; florile mascule au calice campanutale cu 5 divisiuni, fără corole, cu 10-20 stamine; cele femele au calice cu 6 sepale; unu stilu cu trei stigme; fără corole; fructulu este o capsulă gimpoasă cu 2-3 nuci peroase înăuntru. (clas. XXI. ord. 5 lui Linée.) 82. Întrebare. Care suntu speţele cele mai importante de fagu? Respunsu. Cele următoare: FAGU de pădure (fagus sylvatica). Caractere. Frunzele suntu alterene stându p-o codiţă rotundă, păroasă scurtă; frunzele suntu ascuţite, lucitoare, d-o verdeaţă vie şi dinţate la margine; în tinereţe au păru la margine şi la nervurile principale. Florile esu cu Maiu după ce a ieşit frunza; cele măscule au codiţe rotunde cu păru albu formându amente verzi gălbioare care stau pe fundulu ramuriloru celoru tinere; sub fie care amentă stă unu sau 3 bractee, în fie care amentă se află aproape 20 flori care stau pe o  scurtă codiţă, avându unu caliciu acoperitu cu păru cenuşiu, fie care floare mică are 12 stamine şi unu stilu imperfectu. Dintr'unu muguru ese 4 amente, peste amenţele mascule stau câte 2 flori femele formându muguri roşii, avându stigme păroase, şi unu caliciu cu 3 cusături; florile mascule suntu atârnate în josu, cele femele stau dreptu în susu. Fructulu adică unu felu de nucă dă nuci triunghiulare care ajunge la maturitate în octobrie şi care la multe locuri formează o materie alimentare. La arbori tineri, coaja este oacheşă; la cei bătrâni, cenuşie. Există 4 varietăţi: fagulu purpuria sau fagu roşiu adică frunzele acestuia, cându esu suntu roşii, fagus quercoides cu frunze ca de stejaru, fagus prunifolia cu frunze înguste, liniare, dinţate, fagus foliis variegasis are frunze pestriţe albe şi verzi. Acestu arbore se găseşte în toate pădurile Europei, la noi cea mai mare parte a păduriloru din munţi suntu de fagu. În centrulu Europei, fagulu creşte la 1000-1500 picioare peste nivelul mării; dar împreună cu bradu, se areată pana la 3000  picere. Ori ce pământu este bunu pentru fagu, avendu chiaru numai o adâncime de 3 seau 4 picioare, numai nu trebuie să fie nici prea umedu nici prea uscatu. Ajunge la perfecţiune pe munţi de calcaru şi în locuri bazaltice. Aci ajunge la o vârstă de 120-150 ani, la înălţime de 80-100 picioare şi la o dimensiune trunchiară de 2 sau 3 picioare. În tinereţe creşte foarte încet, mai pe urmă creşte mai iute; în perioade 80-100 de ani, ajunge la cea mai mare înălţime, daru de la 60-100, la cea mai mare cuantitate de materiale; formează atunci o coroană deasă; dupe 60 ani începe a da seminţe bune; la noi, recolta semânţei bună de fagu se face o dată în 3 ani, în Europa nordică o dată în 5 ani. O temperatură umedă, este favorabilă pentru dânsulu, în păduri de fagi pure sau şi cu alţi arbori se face unu arbore frumosu cu trunchiu lungi; dar stând liberu, se face scurtu; în tinereţe sufere multu de iarbă. Fagu se înmulţeşte din seminţe şi din ramuri tinere. Inamicii sei suntu şoarecii, diferite larve, vânatu, Melelonta, unu carabusu numitu curculio fagi, unu vespe numitu Cynips care produce eară nişte gogoşi, şi mai cu seamă trebuie păzitu de vite de păşune mai alesu în primii 30  ani. Fagu e supusu la 2 patime: în partea ierni de putreziciune şi în partea veri de cangrenă şi canceru. Fagulu trebuie să se cultive numai în păduri mari. Ca lemnu de construcţiune, fagulu nu este bunu; fiindu că se rupe lesne, însă la mori şi alte locuri unde fagulu stă sub apă, câştigă elasticitate şi este bunu. Daru se întrebuinţează la alte meserii, cumu la trăsuri etc. Ca lemnu de focu e celu mai bunu din toate şi în comparaţiune cu cele l-alte elu se pune 100. Fructele dau unu fructeu plăcutu dupe ce s-a curăţatu mai nainte bine. Unu picioru cubicu de lemne verde cântăreşte 65, uscatu 39 funţi. Cărbunii de fagu suntu cei mai buni; cu fructele se îngraşă porcii ca şi cu fructele stejarului. II. CASTANU (chataigne, Kastanie) Caractere. Florile mascule şi femele stau la unu locu; cele mascule în amente cu 10 seau 20 stamine; cele femele la buza celoru mascule fie-care avendu unu învelişu de 5 foiţe; daru florile femelei are şi o stigmă d-o formă particulare. Fructulu e o nucă încongiurată cu unu învelişu; frunzele suntu alterne. Castani se află în clasă şi ordinulu 5. Cea mai importantă speţă este castania vesca unde mai cu seamă în partea nordică a Europei formează păduri mici; rădăcinele merge adâncu în pământu; îi place unu solu roditoriu, proaspătu, unu argilu nisiposu, o poziţiune muntoasă către nordu protejată; în 70, 80  ani termină creşterea sa şi ajunge la o înălţime de la 60-70 de picioare, afară de fructu care formează o mâncare nutritivă, acestu arbore dă şi unu lemnu foarte tare, mai cu seamă se întrebuinţează pentru clădiri pe apă, adică partea de mijlocu a lemnului cari este galbenă. MESTEACĂNU (betula, boileau, Bürke). Caractere. Florile mascule şi femele stau pe unu arbore formându amente cilindrice; cele mascule cu 20 solzi triunghiulari, fie cari solzu poartă unu ovariu cu 2 stiluri crăpate; seminţia suntu turtite avendu pe ambele laturi aripi transparinte; la arbori tineri, frunzele suntu alterne, la cei bătrâni esu 2 seau 3 dintr-unu muguru. Se află 2 feluri de mesteacănu, adică: I Mesteacănu albu (betula-alba) cu frunzele tari ca pelea suntu rombice sau rotunde şi dinţate, la începutu, frunzele suntu lipicioase, susu verzi închise, josu mai deschise, stau alternându p-o codiţă roşioară vărgată. Florile suntu amente cilindrice, cele mascule suntu mai mari, la începutu verzi-oacheşe pe urmă oacheşu roşii, d-o lungime de două seau trei police; solzii principali au în întru 5 solzi mici cu 6 stamine, furcatu dintre cari fie-care poartă o antere; amentele femele suntu solitare, raru câte două; fie-cari e ovală, lungu, aripoasă, galbenă, se găteşte în Augustu şi în Octobrie. Coaja este la începutu oacheşă, cu pele albe; pe urmă devine albe de totu şi ruptă. Varietăţi suntu betula pendula cu ramuri atârnându în josu, şi betula hibrida. Aceşti arbori s-areată mai cu seamă în ţările friguroase, acolo s-arată şi josu în văi pe locuri poroase; pe munţi înalţi reuşescu bine până la înălţime de 2000  picere peste nivelulu mări, mai susu nu mai e bunu ca lemnele de construcţiune. Camu raru ajungu la o înălţime de 70-80 de picioare. Maximulu creşterei sale ajunge în anulu alu 70 şi trăieşte peste 100 ani raru; găsimu aici trunchiuri tari, drepte cu ramuri tari, numai până la 30 de ani ramurile stau în susu, pe urmă se pleacă în josu. Pământulu favorabilu trebuie să fie cleiosu amestecat cu nisipu; îi place multu unu locu liberu seau amestecatu cu stejaru şi moliftu; influinţele temperaturei îl vatămă puţinu, asemenea are şi inimici puţini din animale; numai insectele curculio betulae, noctula betulae, şi geometria sedulariea suntu inemicii sei. În privinţa silviculturei, acestu arbore este importantu, fiindu că vecinătatea sa e foarte folositoare pentru arbori în tinereţea loru, cumu pentru fagu, pinu silvestru şi pinu picea. Înmulţirea sa cea mai favorabili este prin seminţe; lemnele lui suntu albe, tenace şi tari; unu picioru cubicu proaspăt cântă peste 59; uscatu 40  funţi. Elu se întrebuinţează pentru strungari, pentru trăsuri; de construcţiune nu este bunu; din contră, ca lemnu de focu e foarte bunu şi raportulu său către fagu este 59:100. Speţa sa  2-a este betula odorata cari ajunge a deveni un arbore mare cu unu trunchiu dreptu, ramorile stându în susu, şi creşte în locuri umede. ANINU (alnusteme, Erle). Caractere.-Florile mascule şi femele suntu amente cilindrice, stându p-o codiţă comună; cele mascule cu 3 flori, dintre cari fie-care are unu caliciu în 4 sepale şi 4, 6 seau 8 stamine.; cele femele au solzi lungi cu 2 flori, au 2 stigme şi cu 2 stiluri pe fie-care floare. Fructulu e unu conu solzitu avendu în întru nişte seminţe cu nişte nuci turtite. Frunzele suntu alterne şi muguri suntu caudate (Se cuprinde în clasa 21, ordinulu 3.) Se află 2 feluri de aninu, negru şi albu. ANINU NEGRU seau COMUN (alnus glutinosa) Caractere. Frunzele suntu rotunde seau conice cu margine îndoitu, dinţate, dar ne egale; la vârfu eşancrate, pe faţa de susu verzi închise, pe cea de josu mai deschise, cu linii paralele; în tinereţe suntu lipicioase, muguri suntu lungi codaţi. Florile s-arată în luna lui Martie, la eşirea frunzeloru şi formează amente pe vârfurile codiţeloru cari stau în formă de ciorchine. Amentele mascule suntu lungi, cilindrice, solzurile loru suntu violetu în mijlocu; pe cându solzurile secundare suntu roşii; cele femele stau drepte şi suntu rotunde, solzurile violete coprindu câte două stiluri. Semânţa este mică colţată în formă de nuci, oacheşie; se găseşte în Octombrie şi cadu iearna. Acestu arbore se găseşte în toată Europa, în Nordu Africi şi Americi, mai cu seamă în locuri umede lângă râuri; aci se găseşte ori singuri, ori formându păduri. Într-unu pământu porosu, roditoru termină creşterea sea în 60  ani şi trăieşte pânâ la 70  ani. S-a văzutu aninu d-o grosime de 2 seau 3 picioare în diametru. Numai în primele 2 epoce creşte iute, în locurile muntoase remâne micu; peste înălţime de 300 de picioare nu mai reuşeşte. Trunchiulu e dreptu avându o coroană ramoasă dar nu prea deasă; rădăcinele nu mergu adâncu daru se întindu multu. Aninulu cere o posiţiune liberă şi nu deasă, de animale suferă puţinu, numai insecta chrysomela alni, şi curculio alni suntu vătămătoare. În privinţa silviculturei, acestu aninu este importantu pentru cantitatea de lemne ce dă şi pentru şi pentru scânduri; lemnulu lui e roşu, oachişu, nu prea tare daru desu, unu picioru cubicu cântăreşte 56, uscatu 41 funţi. Ca lemnu de construcţiune nu e bunu, mai cu seamă cându stă la aeru; în apă din contră ţine multu. Ca lemnu de focu, este către fag aşa ca 75: 100; este căutatu pentru mobile, albii, strungării, etc. Coaja e bună pemtru tabaci, frunza e mâncarea bună pentru oi şi vaci. ANINU ALBU (alnus incana). Caractere. Acestu aninu seamănă multu cu celu dintâiu, daru se deosibeşte prin aceea că lemnulu şi coaje lui suntu albe. Ramurile stau în susu, frunzele rotunde, ascuţite nelipicioase; pe partea de susu verzi, poroase, pe cea de giosu oachişe. Amentele ei mascule suntu mai groase, mai lungi şi galbene. Coaje e cenuşie-albu şi netedă; semânţa se găseşte în Octobrie. Acestu aninu se găseşte în centru Europei ele se ţin şi la noi; stă în locuri înalte, chiaru peste înălţime de 400 picioare reuşaşte. Loculu celu mai bunu este cleiosu amestecatu cu nisipu proaspătu daru creşte şi pe nisipu curatu; locurile umede suntu vătămătoare reuşeşte; mai multu în păduri dese; influenţele atmosferice 'lu supără puţinu; din regnulu animalu suferă de insecta Chrisomela alni cari mănâncă frunzele. Cultura sa e uşoară; la vârsta de 60 de ani ajunge la maximul creşterei sele; lemnulu e mai tare, mai albu şi se întrebuinţează la tâmplărie. Coaja e bună pentru tabaci; ca lemnu de focu e foarte bună şi cam egalu cu fagu. CARPENU (carpinus betulus charme ideisbuche). Caractere. Frunzele suntu opuse, arătându-se împreună cu florile, au codiţe suntu netede la ambele suprafeţe avându nervure paralele, o coloare verde vie; frunzele tinere suntu îndoite, la începutulu codiţeloru loru se află nişte glandule ovale, roşii, mici. Florile esu în Maiu împreună cu frunzele, cu cele mascule amente verzu singuratice suntu atârnate în josu; cele femele cu amente roşii, oachişe; seminţele se găsescu în Octobrie pe urmă iarna sboară. Trunchiulu lui este mai totu-d-auna colţoratu, nu prea înaltu, avându pe coaja lui nişte pete negre şi albe; crăcile de susu stau depărtate una de alta. Carpinu creşte cu clime temperate, îi place unu pământu humosu amestecatu cu var, dar şi într-unu pământu nisiposu reuşeşte; ajunge la o vârstă de 100 150 de ani şi la înălţime de 40  picioare pe unu diametru de 1 sau 2 picioare. În tinereţe creşte mai iute de câtu fagu, dar de la 30  ani înainte, mai încetu; lemnulu lui e mai bunu decât alu fagului,  lângă măduva centrală e galbenu închisu; la 90 ani, termină creşterea sea; cându stă singuru, nu ajunge nici o dată la o înălţime mai multu de 15-20 picioare; rădăcina acestui arbore suntu neconice; după 20  ani începe a purta semânţă. Ca lemne de construcţiune, la tâmplărie, felurimi de instrumente, rotari etc. este foarte bunu. Ca lemne de focu este mai bunu de câtu fagu fiindu ecualu 105:100. Afară de acesta, carpinu se găseşte în Europa. Carpinulu zisu de hămaiu (Ostrua vulgaris seau carpinus ostrya) şi carpinus Orientalis. Sunt alte doă speţe de carpinu. ALUNU (Corylus, Noisettier, Hasel strauch). Caractere. Florile mascule şi femele pe unu arbore, cele mascule în amente cilindrice cu solzi triunghiulari, cele femele stându câte 4 seau 5 la unu locu, eşindu dintr-unu mugure cu unu învelişu îndoitu ca 2, globu; fructulu cu o singură semânţă, frunzele suntu alterne. Sunt cuprinse în sistemu lui Linée în 21-a, clase şi ordinu a 5-lea sau monoecia poliandria. Acestu arbore, de şi nu-i importantu ca arbore silvicu, cu toate astea fiindu că ajunge la o înălţime de 12-20  picioare şi fiindu că creşte mai în toate pământuri, cu excepţiune de cele umede, şi lemnulu lui fiindu prea preţiosu pentru facerea de coşuri nuele şi mai cu seamă pentru fructe, d-aceea e cultivata  multu în Europa. Speţa cea mai obişnuită în Europa e alunu nostru (Corylus Avelane); daru în ţările meridionale ale Europei şi în orientu se află o altă speţă (Corylus tubulosa). PLOPU (populus, Peuplier, Papel). Caractere. Florile mascule şi femele se află pe două individe, amândoue stându în amente lungi, are solzi camu dinţate şi cu floarea în formă de paxari, dar nedinţatu; floarea femelă produce unu fructu bivalu cu o capsulă curbă, şi cu seminţe acoperită cu unu felu bumbacu. Frunzele suntu alterne. În sistemulu lui Linée se află în a doua clasa şi ordinu alu 7 seau dioecia octandria. 88. Întrebare. Câte feluri de plopi suntu remarcabile? Respunsu. Următoarele: PLOPULU TREMURĂTOR (populus tremula). Caractere. Frunzele suntu rotunde, groase, netede dinţate la margine, la fundu avându 2 glandule, la suprafaţa superioară suntu verde închise, stau pe codiţe lungi turtite, lânoase cari la orice vântu tremură. Florile s-arată la începutulu lui Aprilie înaintea frunzeloru, suntu lungi de 3-5 police, şi adunate în amente galbene deschise; cele mascule suntu învelite, albu avându solzi păroşi şi câte 4 şi 8 stamine în o floare cu cenantere roşii; amentele femele suntu mai scurte, galbene cu solzi în forma unei lanciu şi cuprindu o mulţime de semânţă lânoase, cari se găteşte în Iulie şi sboară. Coaje la arborii bătrâni e cenuşie, este ruptă ca în nişte părticele seau părţi lungi, la cei tineri coajea e netedă; muguri suntu rotunzi, ascuţiţi, galbeni roşii şi parcă e acoperiţi cu pulbere. Acestu plopu joacă unu rolu mare în silvicultură ca comunu în pădurile Europei. În 50  ani ajunge la o -nălţime de 100 de picioare şi la o grosime de 3 seau 4, totu atuncea se mână şi creşterea lui. Trunchiulu lui este lungu, cilindricu cu o coroană mică, totu arborile formează o formă conică. Elu creşte în cele 2 perioade dintâiu, atunci creşte iute, pe urmă mai încetu; reuşeşte în felurimi de soluri numai să fie poroase şi ceva umede. La înălţime de 2000   picioare numai creşte. Lemnele acestui arbore se întrebuinţează de tâmplari, strungari şi în unele locuri chiar pentru construcţie; ca lemnu de focu e în raportu cu  fagu ca 60:100. Afară de acestea se mai află în Europa şi populus nigra, numitu astui felu fiindu că coaje care în tinereţe galbenă, la bătrâneţe e ruptă şi neagră cenuşie. În pădurile Europei se află şi populus alba sive argentea este numitu aşa fiindu că surfaţa inferioară a frunzeloru este argintie, aceasta e unu arbore mai multu de ornamentu. Toţi aceşti plopi n'au importanţă silvică şi trebuie sădiţi nu prin semânţă, ci prin plantare de ramuri tinere. PLOPU NEGRU (populus nigra, Peuplier noir Schnarzpapel.) Caractere. Frunzele suntu altere, triungulare lungi şi ascuţite, d-o coloare verde deschisă, netedă, la margine au dinţi cârligaţi, glanduloase, cu peţioli (codiţe) lunge, roşioare îngroşeate   roşiore îngroşeate la amândoă marginile, dar ceva turtite în lărgime şi stându dreptu în susu. Florile suntu unisexuale, formându nişte amente d-o lungime d-unu policiu şi jumătate; solzii loru eşancrate, suntu goale. Există 6, 7 sau 8 stamine cu antere roşioare cam negre. Fie care stigmă are trei loburi d-intre care unulu este atârnatu în josu lângă ovariu; solzii cadu dupe fecondaţiune. Florile s-arată în luna lui Aprilie. Dupe fecondaţiune, amentu femelu se prelungeşte, devine ca unu felu de ciorchine avându capsule seminale rotunde. Coaja arborului este galbenă în tinereţea sea, în bătrâneţe devine cenuşie, crapu în lungime şi lărgime, atunci devine chiar negru. Acestu plopu creşte mai cu seamă la malurile râuriloru şi în locuri umede în genere; creşte foarte iute astu felu ca la vârsta de 50  ani a ajunsu la înălţimea ei cea mai mare, adică la o mărime de 80  picioare şi la o grosime de 3-4 picioare în diametru. Lemnele acestui plopu este albişoru, daru foarte tenaciu şi se întrebuinţează întocmai ca lemnele plopului tremurătoru. Acestu arbore suferă multu de larva insectei Phalaena Bombyx salicis şi de păduchi de frufize (pucerons, blatta). Metoda cea mai bună d-a înmulţi acestu arboru este prin buturegiu; avându cineva atunci răbdare o să dobândească o pădure de plopulu negru care va fi şi unu lemnu bunu de focu (în raportu către focu ca 50:100). De aceea cându are cine-va poduri camu dese, avându unu pământu umedu, acela e bine ca să sădească plopi negri care -i va da unu beneficiu mare. PLOPULU DE CANADA (populus Canadinsis) Caracterele. Frunzele suntu cu trei dungi (ca o prisme triunghiulare), cordiforme, cu unu vârfu lungu  nedinţatu; se aretu în luna lui Maiu; suprafaţa de josu e mai puţinu verde de câtu faţa de susu, avându nervurulu median, ridicatu, suntu d-o lungime de 3 police d-o lărgime de doe şi jumetate. Florile s-aretu mai de timpuriu de câtu în luna Aprilie; cele mascule cu o lungime de 3 police; solzii loru eşancrate şi dinţate suntu oacheşe, coniforme şi cade dupe înflorire; ele coprinde 6-16 antere violete, crăpate, stându pe firi albi. Asemenea femele au o lungime de 1 1/2 police; au asemenea solzi caduci, nepăroase şi albişoare; coprinde o corone peloasă, oblică, trunchate, unu ovariu cu 6 vărgi, cu 3-4 stigme bifurcate. Coaja este verzişoară şi netedă la arbori tineri; la arbori bătrâni este cenuşie şi crăpată, petiolulu frunzeloru are o lungime de 2 1/2 police, frunzele cadu josu la finitu Octobriei, suntu galbene ca pucioasa sau verzişoare. Amentele seminale (fructe) au o lungime de 4 police şi suntu compuse de capsule exaedrice, sau ovale, seu rotunde; fructulu se găteşte în luna lui Iulie şi au pe baza loru ca nişte bombacu metasosu cu care sboru. Patria acestui plopu este nordulu Americei, însă cultura lui a reuşitu şi în Europa unde se întrebuinţează pentru facerea Aleuriloru; îi place unu pământu fertilu şi proaspătu; în aceste condiţiuni creşte iute şi devine unu arbore mare, adică la 20-30 de ani ajunge la o înălţime de 70-80 picioare şi la o grosime de 2-3 picioare; lemnulu lui se întrebuinţează ca acela alu plopului ordinaru. PLOPULU D-ARGINTU (populus alba). Caracterele. Frunzele suntu alterne, cu petiole rotunde, suntu d-o lungime de 2 1/2 police şi 2 police large, din ce în ce dinţate; suprafaţa loru de susu este verde închisu lucitoare, pe cându suprafaţa de josu este albă, peroasă. Florile s-aretă la începutulu lui Aprilie înaintea frunzeloru, în amente lungi subţiri cu solzi galbeni lucitoare acoperite cu unu păru albu; stigmele liniare şi goale ale floriloru femele, suntu verde bătându în galbenu; Coaja arboriloru bătrâni este cenuşie deschis, crăpată în lungime în vergi negre; la ramuri coaja este netedă şi cenuşie verde; ramurile de estu timpu suntu peroase. Acestu felu de plopu este originariu din orientu şi sudulu Europei, se cultivă în grădini (şi la noi) pentru frunzele loru albe ca argintulu; lemnulu lui e oacheşu, galbenu, moale, uşioru şi n-are nici o utilitate la construcţiune, de aceea n-are nici o valoare în silvicultură şi numai la orticultură. Varietăţile acestei speţe, suntu următoare: Populus Balica sive dilatata, e foarte cunoscutu. Populus canescens, c-o coajă cenuşie lucitoare, frunze   eşancrate, ajunge la 50 de ani la mărimea lui populus alba. populus canadensis; la timpu caldu respundeşte unu odoru balsamicu foarte plăcutu, acestu odoru goneşte insectele de la dânsu şi nu -lu strică; e frumosu pentru alee. Înmulţirea tutuloru plopiloru prin seminţe este foarte grea; mai lesne şi mai siguru se face aceste înmulţiri prin buturugi. Celu du pe urmă genu alu amentacieloru este: SALCIEA: Caractere: florile masculi şi cele femele se află despărţite în diferite indivizi (arbori); cele mascule au unu solzu lunguleţu, subu dânsu 2, 3 ,4 şi chiaru 6 stamini, însă fără caliciu şi fără corolă; cele femele au unu fructu ovalu şi o stigmă bifurcată; altminterilea seamănă mult cu cele mascule, fructulu este o capsulă bivalvă cu o mulţime de seminţe lânoase, frunzele stau într'unu modu alternu; mugurii stau parcă lipiţi prin presiune. (În sistemulu lui Linée stă în clasa XXII şi în ordinulu II: Dioëcia Diandria). 84 Întrebare. Cumu deosebimu diferitele speţe de salcie una d-alta şi care suntu numele loru? Respunsu. Deosebimu salcia în: a) Salcia de pădure; b) în salcie căpăţânoasă c) în salcie de tufişu. Fie care din aceste secţiuni cuprinde în sine mai multe speţe; aşa s.e. a) Salcia din pădure cuprinde: salix capra (salcia palmiere); salix aurita (salcia de orechie) şi Salix aquatica (salcia d-ape); b) Sălciile căpăţânoase cuprindu: Salix alba (salcia albă); salix fragilis (salcia fragetă); salix vitelina ( salcie galbenă cu panglice); salix ruseliana (salcie oacheşe); salix meieriană (s.cu frunze late); Salix pentandra (s. cu frunze de dafinu) şi Salix praecox (s. de timpurie; c) Salciile de tufişu cuprindu: Salix viminalis şi Salix helix. Afară d-aceste avemu să numimu aici şi salix babilonica (saule pleureur, Trauerveide) cu frunzele sale atârnate în josu şi cultivate la noi în grădini şi pe cimitiri; însă din această salcie avemu numai arbori femeli pe cându arborii masculi suntu prea raru la noi. 85 Întrebare. Care suntu semnele exterioare prin care putemu să deosebimu numitele speţe de salcie una d-alta, şi ce folosu tragemu de la dânsele? Respunsu. Eată semnele şi foloasele lor. SALIX CAPREA. Caracterele. Frunzele suntu alterne stându pe unu penduncu scurtu de mărime ca de 1/2 policiu, suntu ori ovale, ori lungueţe, ascuţite la vârfu, dinţate la margine, pe suprafaţa loru  de susu au o coloare verde închisă şi strălucitoare, aratu ca nişte îndoituri şi suntu păroase sau nu,   pe  suprafaţa de josu suntu de coloare cenuşie, păroase şi au nervuri vizibile în formă de site.-Florile masculi, suntu amente pedunculate, alterne, stau dreptu în susu şi au unu odoru plăcutu; solţurile loru suntu lungi şi negre. Deară florile femele suntu eară pedunculate, cilindrice de lungime de doue police şi groase, şi aşa făcute întocmai ca şi masculii. Ovarile suntu pedunculate, moi mari şi păroase, au stiluri scurte şi stigme bifurcate, se aratu la începutulu lui Aprilie eşindu de muguri oacheşi. Deară capsulele cam umflate suntu acoperite (ca şi ovariulu) cu peri albi verzişori, şi în luna lui Maiu semânţa zboară de ele ca unu felu de lână albu. Coaja arborelui este verde cenuşie în tinereţe, pe cându la trunchiuri bătrâni este cenuşie şi ruptă în lungimea arborului într-unu modu regulatu. Varietăţile acestei speţe suntu: Salix sphacelula cu frunze integre (nedinţate) care suntu de multe ori vestejite la vârfu şi de coloare de nuci. Salix macrophylla, în frunze mari, largi şi toate dinţate. Salix acuminata cu frunze înguste, lanciforme şi cu ovarie multe eşite  afară; creşte în locuri libere. Salix tomentosa rotundifolia, cu frunze rotunde, cordate, ceva ascuţite. Speţa numită Salix caprea este respândită în toată Europa şi se arată mai cu seamă în pădurile Germaniei, în păduri numite de mijlocu şi tufişuri, unde înmulţeşte multu beneficiulu pădurei, printr-o creştere foarte repede; câte o dată ajunge la înălţimea unui arboru de 30 de picioare şi mai bine; rădăcinile nu mergu adâncu, şi se târăscu orizontalu sub pământu. Lemnele acestei salcie suntu roşioare în centru, şi ca nişte flăcări aprinse, crapă lesne şi este tenace şi tare; unu picioru cubu cântăreşte proaspătu 47 şi uscatu 27 de funţi; este întrebuinţatu la facerea coşiuriloru, la cutii şi site. Ca lemnu de focu, este celu mai bunu dintre toate felurile de lemne; deară cărbunii acestoru lemne se întrebuinţează la earbă de puşcă. Coaja este întrebuinţată pentru a colora unele pei de mânuşe. La vârfurile rămuriloru laterali se găseşte ceea ce se numeşte rosa salciei, adecă o umflătură produsă printr-o insectă (cynips salicis) care îngăureşte ramurile şi pune ouele sale acolo. Deară la trunchiuri bătrâni găsimu şi unu felu de ciuperci care are unu odoru plăcutu (boletus suaveolens). SALIX AURITA. Caracterile. Frunzele suntu aici alterne; unu policiu lungu, la vârfulu camu rotunjite, deară vârulu însuşi este ceva curbatu indirectu; în susu, frunzele suntu 1/2 policiu largi, mai totu-de-una nedinţate, rar dinţate, suprafaţa loru de susu este acoperită cu peri lipiţi de suprafaţă, cea de josu e cenuşie, făcută ca pâsla (feutre). Florile se areată în luna lui Martie sau Aprilie înaintea eşirei frunzeloru; suntu formate de amente de marime de 1/2  sau 1 policiu; cele mascule au stamine bărbaţi (cu peri) şi josu suntu crescuţi unulu d'altu, deară florile femele au ovariuri foarte lungi ascuţite şi curbate în dărătu; fructulu este o capsulă, lanciformă, cordată şi albă. Acestu arbore junge la o înălţime de 5-8 picioare, lemnulu lui este tenaciu; ajunge la o vârstă de 15-20 de ani; nu este de vre-unu mare folosu în pădure. SALIX AQUATICA. Caracterele. Frunzele suntu două sau 2 1/2 police lungime, de formă variate; căci suntu ori ovale resturnate sau eliptice, mai înguste la bază, deară de la mijlocu până la vârfu suntu dinţate, suprafaţa de susu este verde închisă cu puţini peri lipiţi de pele, la faţa de josu găsimu nervuri principale eşite afară, d-o coloare cenuşie verde cu peri deşi, deară stipulele suntu semicordate şi dinţate. Florile esu în luna lui Martie sau la începutu lui Aprilie arătându-se în nişte amente de 1/2 policiu lungu şi cilindrice; aceste amente consistă în solţuri oacheşe, păroase cu stamine păroase, deară florile femele au asemenea nişte ovarie lungi şi păroase. Acestu arbore ajunge la o înălţime de 8-10 picioare, are ramure oacheşie care au peri albi la vârfu. O varietate d-această speţă, are frunze galbene pestriţe. Aceste speţe creşte în locurile umede, la malurile apei şi în izlazuri în toată Europa. În locurile umede şi băltoase, poate s-o întrebuinţeze la garduri viue (haie vive) căci frunza rabdă tăierea prea bine, din ramurile ei dogari facu şi cercuri. SALIX ALBA. Caracterile. Frunzele suntu alterne, pedunculate (cu codiţe) dinţate, lungi, ascuţite, îngustate la baze; pe faţa de susu au coloarea verde închisu, cu puţini peri presate; la faţa de josu suntu acoperite cu peri deşi şi de coloarea albă ca argintu; stipulele suntu mici ori că lipsescu cu totulu; florile s-aratu în luna lui Maiu, îndată după ieşirea frunzeloru, în nişte amente cilindrice d-o lungime de 1 1/2 sau de 2 police, deară solţurile lanciforme-ovale suntu ascuţite verzi şi acoperite cu peri moi. În solţuri se află câte două nectarie, celu d-nainte este prea micu, ovalu şi reascuţitu, deară cea de dindărătu este liniariu (foarte îngustu) multu mai lungu şi lipitu înainte cu amândouă staminele; în solţurile femele, nectariulu e cam cilindricu, comprimatu şi eşancratu, amenţii masculi au 1 1/2, cele femele au 2 police lungime. Coaja la arbori bătrâni este cenuşie şi ruptă; la arbori tineri este cenuşie-verde cu pete oacheşie orizontali; la ramurile tinere coaja este oacheşie şi păroase. Această speţă de salcie este cea mai comune în Europa, o găsimu mai cu seamă lângă malurile râurilor şi a lacuriloru, la islasuri umede; căci le place unu locu porosu şi umedu; în acestu locu, această salcie ajunge în 30 sau 40 de ani la o înălţime de 60  picioare şi la o grosime de 4 picioare; s-arată şi în locurile uscate deară este chiar în locurile tare, neporoase, deară atunci creşte puţinu, însă dă unu lemnu mai bunu şi mai tare. Lemnele salciei este albu, fibrosu, fragetu şi e bunu pentru felurimi de trebuinţe, ca lemne de focu este în raportu cu fagu ca 63:100. SALIX FRAGILIS. Caracterele. Frunzele alterne suntu lanci-forme, ascuţite, dinţate; pe faţa de susu suntu d-o coloare verde închisă şi lucitoare, pe faţa de josu suntu d-o culoare  verde mai spălăcită, chiaru vinate; câte o dată nervuri verzi esu afară şi netede; avându o lungime de 3-5 police, o lărgime de 1/2 pâne la 1 policu; pedunculele frunzele loru suntu vergate, netede şi acoperite  cu glandule. Florile s'aratu la finitulu lunei lui Aprilie sau la începutulu lunei lui Maiu împreună cu frunzele; amenţii masculi au o lungime de 1 1/2 până la 2 police, suntu galbene din cauza antereloru mari quadriloculare; suntu drese în susu şi stau dreptu sau ceva curbatu; pe baza fie-cărui solţe se vede doă nectarie; Amentele femele suntu mai subţiri, verde avându 2 1/2 sau 3 police lungime; au înaintea solţuriloru loru ovale, peroase acopărite cu peri albi, unu ovariu verde, netedu,cu o stigmă bifurcată galbenă. 'Naintea fecondaţiunei, ele stau drepte ca şi amentele mascule, deară dupe fecondaţiune se facu poroase, atârnatu în josu ca nişte cârnaţi; la finitulu lui Iunie, o semânţă lânoasă (bumbăcoasă) zboară din elu. Coaja la arborii bătrâni este oacheşă-cenuşie şi ruptă; la cei tineri este verde ca măslina şi cenuşie; deja în anulu alu treilea se rupe în linia curbă serpentarie (ca corpulu unui şerpe), Ramurile suntu netede, în articulaţiunile sale e foarte fragetă (se rupe foarte lesne). Aceste speţe s'arată numai în unele locuri în Europa (multu în Germania); le place unu locu umedu, nisiposu; deară reuşescu şi în locurile puţinu umede. Dupe 40-50 de ani, ajunge la o înălţime de 40-50  picioare şi la o grosime de 3-4 picioare; lemnulu acestei salcie nu este prea bunu de construcţiune fiindu că se rupe lesne, deară e bunu de focu; coaja ei dă salicinu, unu remediu preţiosu în contra friguriloru; albineloru le place prea multu florile acestei salcii. SALCIE GALBENĂ (salix vitelina). Caracterile. Frunzele suntu înguste lanciolate ascuţite la vârfu, 3-5 police lungi şi ca 1/2 policiu late; la margine au nişte dinţi glanduloşi; pe suprafaţa de susu frunzele suntu lucitoare verde, deară pe faţa de josu suntu acoperite cu peri fini, deşi şi culcaţi în josu; peţiolulu este d-o lungime de 3-5 linii şi perosu. Stipulii suntu mici, sau că lipsescu cu totulu. Florile s-aretu la finitulu lui Aprilie, împreună cu frunzele şi seamănă cu acelea ale salciei comune; fructulu, adică capsulele suntu conice, josu grosu, susu subţiate; la finitulu lunei lui Iunie zboară dintr-nsele seminţele încongiurate de bumbacu. Ramurile suntu foarte mlădioase şi coaja e galbenă frumoasă adică vara, suntu portocalii, şi iarna suntu galbene ca auru. Acestu felu de salcie se găseşte în toată Europa la malurile râuriloru, lacuriloru stându într-unu pământu porosu, nisiposu, deară umedu; acolo această salcie se prezintă ca unu arbore d-o înălţime de mijlocu. Ea dă o cuantitate mai mică de lemne de câtu salcia comună, deară acestu lemnu e mai bunu, nuelele sale suntu mai mlădioase (flexibili) prin urmare mai bune pentru facerea coşuriloru. Asemenea suntu aceste nuele foarte bune d-a face zegaze lângă ape sau d-a face împreună cu nisipu chiaru construcţiuni artificiali în ape. Acestu lemnu nu e tare, însă totu e mai tare de câtu la felurimile de sălcii numite până acumu. Totu în această catigorie de lemne, servindu totu pentru acestu scopu, suntu şi cele următoare speţe de salcie: Salix Maieriana (Salcie cu frunze late). Salix Ruselina (s. oacheşă), Salix pentandra (S. ca dafinu) şi Salix praecox (S. de timpuriu). Însă toate aceste sălcii s-aretu numai izolate câte una, deară nu ca păduri, de aceea nu le-am descrisu aici mai multu. Din contra, există doe speţe de salcie care are o valoare silvică şi astea suntu: Salix viminalis şi Salix helix. SALIX VIMINALIS (Salcie de coşuri, sau salcie panglice) Caracterele. Frunzele suntu alterne, d-o lungime de 4-6 police, d-o lărgime de 1/2-3/4 din policiu, ascuţite la amândoă căpătâiele; la margine ceva eşancrate sau ceva dinţate, în tinereţe suntu şi cam făcute sulu sau ridate; supra-faţa loru este verde închisă, pleşuve, licitoare arătându ca nişte vine albe, petiolulu (codiţa) este d-o lungime de 1/2 policiu şi feutroase. Florile s-aretu la finitulu lui Apriliu -naintea eşirei frunzeloru, prezentându-se ca amente cilindrice cu solzi păroşi; cele mascule au doă stamine lungi; cele femele suntu ceva mai mari avându nişte ovari fără codiţe (pedunculu) şi fiindu păroase. Capsulele seminale suntu ovale, lunguleţe ceva colţate şi acoperite parcă c-o lână albă. Seminţele sboru în luna lui Iunie. Coaja îmbătrânită este oacheşă şi crăpată, la ramuri este verde bătându în galbenu. Ramurile drepte suntu tenace, flexibile şi crescu prea iute. Această salcie se găseşte mai în particularu în partea nordică a Europei, lângă râuri, lacuri şi eleştee; acolo ajunge la o înălţime de 12-16 picioare. Lemnulu lui e albu, tenace şi se taie lesne, de aceea între toate felurile de sălcii, această speţă este cea mai folositoare pentru facerea coşuriloru, pentru zegaze şi alee lângă râuri. SALIX HELIX (Salcia apoasă) Caracterele. Frunzele suntu lanciolate, ascuţite, cea mai mare lăţime  au în mijlocu, către bază se îngustează, au o lungime de 3 police şi o lăţime de 1/2 policiu, suntu delicate, dinţate către vârfu; către bază, nu; suprafaţa loru de susu este verde deschisu; cea de josu este  vânătu, sau verde bătându în cenuşiu; la frunzele tinere este lânoasă cu o nervură mediană galbenă foarte remarcabilă. În luna lui Octobrie se îngălbinescu şi cadu. Deară florile adică amentele lânoase s-aretu la începutulu lui Maiu împreună cu frunzele, cele mascule au solzi oacheşi, păroşi, fie-care avendu unu singuru staminu; cele femele au asemenea solzi cu ovariu părosu. Ramurile au o coloare verde sau roşioară şi suntu foarte flexibile. Seminţele se gătescu în luna lui Iunie. Aceste speţe de salcie se găsescu mai cu seamă în toată Germania şi în Francia şi la noi, ca unu arboru d-o înălţime de 8-12 picioare stându lângă râuri, lacuri şi în genere în locurile apoase. Folosulu acestei sălcii este ca aceea a precedenteloru speţe, adică la garduri, cercuri de butoiu etc.; la vârsta de 5-8 ani se taie, dar nuelele se taie în toţi anii. Sădirea tuturor speţeloru de salcie se face mai bine prin buturuge. ARBORII DIN FAMILIA: URTICEE. 86 Întrebare. Care suntu caracterile generale ale arboriloru urticee? Respunsu. Caracterele generali suntu: flori soliatarie stându pe receptocu, fără corole cu doă stamine şi doă stigme; fructulu e formatu din caliceiu şi este o baca (unu bobu) seau akene. După Linée această familie este coprinsă în Cl. V şi II (Pentandria Digynie) şi în Cl. XXIII ord. I (Poligamie monoeacie). 87 Întrebare. Care arborei din pădurile noastre aparţine la această familie? Respunsu. Doi, adecă: ulmu (ulmus, orme, Ruster) şi dudu (murus, murier, maulbeerbaum) dintre care numai ulmu este unu adevăratu obiectu alu silviculturei. 88 Întrebare. Câte feluri de ulmi există în păduri? Respunsu. Există o mulţime, noi încă vomu numi aici numai cele mai importante dintr-însele şi acestea suntu următoare: ULMULU ORDINARIU SAU DE CAMPU (Ulmus campestris; V Classe, ord. 2). Caracterele. Frunzele suntu ovale-rotunde, ascuţite la vârfu, aspre la amândoă suprafeţile; pe faţa interioara suntu verzi deschisu şi în unghiurile laterale avându peri fini albi; pe suprafaţa superioare suntu verzi închise. Florile s-aratu în luna lui Martie şi Aprilie, -naintea ieşirei frunzei, în formă de moţuri avându codiţe foarte mici abia vizibile, cu caliciuri roşioare, împărţite în cinci diviziuni. Anterile suntu duble şi stau pe firi albi. Fructulu este o samare (aripoase), oacheşă, vânoasă, eşancrată, ale căruia loburi suntu puse una peste alta. Maturaţiunea loru se face la finitulu lui Maiu sau la începutulu lui Iuniu. Coaja este acoperită cu peri tari la ramurile tinere; este cam grasă; la ramuri şi la trunchiuri bătrâni este crăpată. Rădecina este pivotante conica şi pătrunde până la o adâncime de 5-6 picioare în pământu; ramurile suntu întinse în formă de apărătoare. Acestu arboru se găseşte în climele temperate ale Europei, ori stându singuraticu pe câmpu, ori aflându-se în păduri mixte d-alte feluri d-arbori. În genere -lu găsimu în văi, deară de multe ori şi la o înălţime de 2500  picioare peste nivelulu măre în pornirile meridionale a munţiloru, într-unu solu proaspătu şi fertilu; într-unu asemenea pământu şi cându loculu e josu şi caldu, atunci ulmii crescu foarte iute şi producu ramuri lungi şi frunze late ; din contră, cându pământulu este slabu şi uscatu, ulmulu nu -naintează, daru pe unu pământu cleiosu şi tare, ulmulu nu creşte nici de cumu şi se usucă. În modulu celu mai iute şi tare creşte într-unu tărămu bazalticu care este pentru ulmu, solulu celu mai preferabilu. Acestu arboru este nesimţitoru pentru influinţele timpului şi chiar ulmii cei mai tineri abia eşiţi din pământu, n-au trebuinţă nici d-adepostu, nici de umbră. Ulmulu devine unu arbore d-o înălţime de 60-100  picioare şi d-unu diametru de 2-3 picioare. În tinereţe sufere de creşterea ierbei împregiurulu lui. Inamici sei din regnulu animalu suntu: vânatu, vite şi ceoriceu: între insecte suntu femelele nearipoase a speţeloru: Alphis ulmi şi chermes ulmi. În raportulu silviculturei, ulmulu are o mare valoare, fie ca lemne de construcţiune, fie ca lemne de focu, este prea bunu ca lemne de tăiat şi daca este liberu,  dă o foarte mare câtăţime de lemne. 3-4 săptămâne după sădire, s-areată plantele tinere şi creşte încă în cursulu acestui anu până la o înălţime de 4-6 police. Lemnulu la arborii crescuţi este d-o ţestură fibroasă fină, oacheşu, pătrunsu în coace în colo de nişte goliciuni, însă este tare, tenace şi foarte durabile, se crapă cu greu, cu toate acestea este unu lemnu bunu de lucratu. Alburnulu ulmui este albu bătându în galbenu, mai puţinu tare şi mai puţinu durabilu de câtu lemnulu lui centrale. Unu picioru cubicu de lemne de ulmulu proaspătu cântăreşte 68, dar uscatu numai 38  funţi.-Ca lemne de construcţiune, unii îlu preferă încă mai multu de câtu stejaru; ca lemnu de focu este în raportu cu fagu ca 97 către 100. Ulmulu este unu lemnulu foarte stimatu de către rotari, tâmplari şi şelari, dar frunzele loru proaspete sau şi uscate este unu nutrimentu bunu pentru oi şi boi; coaja lui coprinde taninu şi e bună pentru tabaci, dar din liberulu seau fibrosu, se face coşuri şi lucruri de strungari. ULMULU ASPRU (ulmus tuberosa) (Orme du Roi, Cl. V. ord. 2) Caracterele. Frunzele suntu mici cu peţiole scurte, d-o lungime de doă police, d-o lăţime de 1 1/2 police, d-o formă ovală, ascuţită în vârfu şi pe suptrafaţa de josu avându o coloare verde deschisă. Florile s-arate încă ceva mai de timpuriu de câtu la ulmu precedinte şi stau în nişte ciorchine pe pedunculi scurte avându calice roşie-oacheşie, împărţite în patru diviziuni; au patru stamine cu antere roşii ca focu (pur-pur). Fructulu, la maturaţiune, devine galbenu ca paiu, e netedu d-o formă eliptică şi la vârfu eşancratu; secţiunile fructului stau departe una d-alta. Maturaţiunea se termină la finitulu lui Maiu sau la începutulu lui Iuniei. Coaja este oacheşie-cenuşie, la arbori bătrâni este tare crăpate în formă de sgheaburi neregulate. Ramurile au o coajă asemenea oacheşie şi asemenea crăpată, dar ramurile de doi sau trei ani suntu în unele locuri aşa de groase şi coaja umflată întocmai ca la arţaru de câmpu; ramurile cele mai tinere suntu netede; forma muguriloru este ca la arţaru de câmpu. Europa este patria acestui arboru; cu toate acestea elu nu e aşa de răspânditu ca cea dintâiu speţe de ulmi. Îi place unu pământu proaspetu, fertilu; cu câtu mai adâncu, cu atâtu e mai bunu, de aceea acestu arbore reuşeşte bine în pădurile care se află în văi, lângă râuri şi care suntu expuse la inondaţiuni regulate. În asemenea condiţiuni favorabile, acestu alunu ajunge la o vârstă de 100 de ani, la o înălţime de 80-100  picioare şi la o grosime convenabile; elu nu trebuie să stea prea închisu (prea deşi). Acestu ulmu creşte mai încetu de câtu ulmu de câmpu, dar lemnulu lui e d-o ţesătură mai fină, mai tenace şi mai închisă de coloare. Daca acestu arbore ar fi destulu de respânditu în Europa, lemnulu lui aru fi celu mai căutatu pentru construcţiune pe uscatu şi în apă. Dar şi aşa este foarte căutatu de către strungari, rotari, tâmplari etc. Fabricanţii de instrumente de muzică facu dintr-acestu lemnu, vioare şi guitare, fiindu-că acestu lemnu este roşiu-oacheşiu, pătatu şi vânătu, prin urmare are o înfăţişare plăcută. În raportulu silviculturei, cere unu tractamentu ca ulmulu ordinaru şi merită o atenţiune tocmai ca dânsulu. ULMULU ANGLESESCU (ulmus eusa). Caracterele. Frunzele suntu prea mari; cele mai mari între toate speţele ulmului; câte o dată până la 6 police lunge şi 4 police late; suntu ovale, ascuţite, dinţate îndoitu, foarte nesimetrice la baze (aceasta este unu caracteru distinctivu mai pentru toate specele ulmului), aspre la atingere, pe faţa de josu păroase şi cu nervuri eşite afără; pe suprafaţa de susu, verde închisu; pe suprafaţa de josu, verde deschise; peţiolele suntu scurte (1/4 unu policiu). --Florile esu în luna lui Aprilie la laturile ramuriloru pe pendunculi subţire şi neecuale; acestea poartă caliciuri roşioare pedunculate cu 6-8 diviziuni neecuale în care stă 6-8 stamine de mărimea caliciului purtându antere albe. Fructulu este elipticu, eşancratu, 1/2 policiu lungu 1/4 policiu latu, cu peri albi la margine; se găseşte în luna lui Iunie. Coaja este oacheşe şi ceva peroase la ramurele, deară la crăci şi la trunchiu este cam cenuşie-oacheşă şi tare crăpatu. Acestu ulmu dă celu mai bunu liberu, pe cându lemnulu lui e moale şi fragetu.-Înmulţirea tutuloru ulmiloru se face mai bine şi mai siguru prin seminţe. CAPITULU II. Despre acerinée sau arbori frunziare cu unu fructu ariposu (samara) sau cu o drupă rotundă, cu 7, 8 sau mai multe stamine şi frunze opuse. (Clasa XXIII, ord. I dupe Linée) 89 Întrebare. Care genuri de arbori suntu cuprinşi în familia Acerineeloru? Respunsu. Aţaru (Acer Erable, Ahorn) şi castaniu de Cai (Aesculus). 90 Întrebare Câte feluri de aţaru există în Europa şi mai cu seamă la noi? Respunsu. Există Aţaru ordinariu, Aţaru albu, Aţaru ascuţitu şi Aţaru de câmpu (jugastru). 91 Întrebare. Care suntu caracterile comune tutuloru feluriloru de Aţaru? respunsu. Aţarulu are flori masculi şi flori ermafrodite pe unu singuru arboru, caliciulu are 5 sepale, corola are 5 petale, amândoue au o coloare ecuală; în genere se găseşte acolo 8 stamine. Stilulu este crăpatu în două şi stigma este bifurcată, ovariulu este despărţitu în două şi fructulu este unu compusu de două fructe aripoase lipite, la baze una de alta, frunzele suntu alterne. Mai toate coprindu sacharu. Deară caracterele speţeloru d-Aţari suntu cele următoare: ATARU ORDINARIU (Acer tartaricum). Acestu acer este mai cu seamă cunoscutu la noi la poporu sub numirea d-aţaru, fiind că creşte în multe din pădurile noastre, frunzele sale suntu cam crestate deară nelobate, albişioare de josu. ATARULU COMUNU SAU ALBU (Acer pseudoplatanus Erable Sycomore). Caracterele. Frunzele s-areată la finitulu lui Aprilie sau în cea d-întâiu jumătate a lunei lui Maiu -naintea eşirei floriloru; suntu mari, împărţite în cinci lobi (palmata) şi cordate; lobii suntu ceva ascuţiţi daru cu unu ungiu obtuzu, la margine suntu dinţaţi; susu suntu d-o coloare verde închisă şi netedă; josu suntu d-o coloare verde albişoare cu nervuri ridicate. Suntu atârnate pe peţiole verzi roşioare (vara oacheşe -roşioare) care, la bază suntu groase şi camu goale; suntu opuse câte doă; au o lungime de 5 polici, lărgimea loru este încă şi mai mare. Florile s-areată în luna lui Maiu după desvoltarea frunzeloru; suntu galbene verzişoare, şi stau pe pedunculi lungi păroşi, formându nişte ciorchini pendinte (atârnate în josu), se găsescu arbori cu flori ermafrodite; altă dată există arbori cu flori ermafrodite şi flori mascule, eară alţi arbori (deară raru) au numai flori mascule. Fructele aripoase stau totu d-auna câte doă la unu locu şi seamănă cu o nucă turtită; fie cara are o aripă peloasă (ca de pergamentu), aceste aripi suntu camu curbate şi lanciforme; la finitulu lui Septembrie sau la începutulu lui Octobre, această nucă începe a se face oacheşă (ca cafeaua cu lapte); acesta este semnu maturităţei salle. Mugurulu este mare şi învelitu de trei solzi cu margini albe şi cu vârfuri oacheşe. Coaja este oacheşă la crăci; albe cenuşiu, deară îmbătrânindu-se crapă în formă de foi. Rădăcinele se întindu departe, apoi rădăcina principală conico-pivotante, pătrunde în pământu pene la o adâncime de 3-4 picioare unde cualitatea pământului îi permite. Există câteva varietăţi d-aceste speţe adică Aţaru de timpuri celu târziaticu pestriţu şi cu frunze tari. Celu d-ntâiu are frunze mai mari şi fructe mai mari de câtu celu târziaticu; celu pestriţu are pete albe şi galbene şi celu cu frunze cu frunze tari are frunze mari şi tari, lobulu inferioru abia vizibilu şi parcă tăiatu la margine într-unu modu rotundu. Acestu arbore preţiosu se găseşte în toată Europa şi chiaru la noi în locurile care au unu solu proaspătu şi fertilu; deară şi acolo se areată singuraticu şi nu în câtăţimi mari. Unu pământu vărosu amestecatu cu humă bună care are o poziţiune nordică sau orientale şi umbrită, este loculu celu mai favorabile pentru acestu arboru. Acestu Aţaru se arată în munţi într-o înălţime în care fagulu nu mai creşte; deară la o înălţime de 4500 picioare peste nivelulu mărei, elu devine numai unu arbustu (tufişu); deară la unu locu convenabilu elu ajunge între 80-100 de ani la desvoltarea lui cea mai perfectă avendu atunci o înălţime de 60-100 picioare şi unu diametru de 2-3 picioare, deară elu poate să ajungă la o vârstă şi mai înaintată asemenea şi la o înălţime multu mai mare. În epoca a doua a vieţei sale, elu creşte c-o mare iuţeală şi începe atunci a face şi seminţe. Schimbările temperaturei n-au nici o influinţă asupră-i. Inamicii sei suntu vânatu şi vitele de păşune pe cându insectele nu lu atacă. În raportulu silviculturei, Aţarulu acesta este importantu pentru cultura păduriloru numite de mijloculu, acolo trunchiurile drepte şi frumoase d-aţaru poate să fie întrebuinţate ca lemne de construcţiune. Înmulţirea şi îngrijirea acestui aţaru, seamănu cu aceea a fagului. Lemnului arborului este albu şi frumosu, tare ţeapănu, tenace, d-o ţesătură deasă, greu de crăpatu cu toporu, are unu mare avantagiu că, fiindu lucratu, nu se strâmbează pe urmă, precumu lemnulu de bradu. Unu picioru cubu lemnu proaspătu cântăreşte 60, uscatu cântăreşte 43  funţi. Acestu lemnu nu se întrebuinţează tocmai ca lemne de construcţiune (la case, poduri), deară pe d-altă parte este foarte stimatu de către tâmplari, strungari, rotari şi fabricanţi de instrumente. Ca lemnu de focu, are unu raportu cu lemnulu de fagu ca 102:100. Frunzele verzi d-aţaru albu suntu o mâncare bună pentru oi, deară florile seale facu ca albinele să aibă multă miere. ATARU ASCUŢITU CAPALTINU (Acer platanoides) Caracterele. Frunzele suntu subţiri, mari, în periferie camu rotunde, sferice, pe baze tăiate (eşancrate) în formă de inimă (cordate); cu 5 sau 7 loburi care suntu eşancrate în forma unui arcu. Amândoă suprafeţele suntu verzi frumosu, adică cea de susu e închisă, cea de josu e verde deschisă şi în unele unghiuri cam păroase şezându pe peţioli (codiţe) lungi, care încongioru crăcile, câte o pareche o dată şi acoperă mugurii laterali. Florile s-areată la finitulu lui Aprilie, -naintea floriloru care esu în umbrele galbene. Mai -nainte înflorescu cele mascule, pe urmă vine florile ermafrodite. Semânţa este turtită în lărgime şi zboară cându s-a gătitu. Ele ajungu la maturaţiunea loru tocmai la finitulu lui Septembrie şi la începutulu lui Octobre. Coaja este netedă cenuşie crăpată în lungimea ei. Coaja ramuriloru este netedă, ramurile suntu lungi, oacheşe şi netede. Deară mugurii suntu verzi şi punctaţi. Ramurile şi frunzele cându le rupe cineva, ese de la dânsele unu felu de lapte care curge mai cu seamă primăveara. Varietăţile acestei speţe suntu: Arţarulu cu frunză creţată; Arţarulu cu frunze tăiate şi Arţarulu ascuţitu pestriţu. Aceste speţe d-aţaru (Acer platanoides) creşte în păduri totu în condiţiuni analoage ca celu precedentu (Acer pseudo-platanus) însă nu se ţine în locurile aşa de-nalte ca acela, şi se găseşte în climele ceva mai nordice. În epoca d-întâiu a vieţei sale, creşte foarte iute; creşterea lui o termineză în 60-80 de ani, însă cere la acesta unu solu bunu. La vârsta de 20-30 de ani , s-areată la dânsu flori şi fructe. Elu cere o educaţiune întocmai ca celu precedentu (A. pseudo-platanus). Lemnulu lui, de şi d-o ţestură mai puţinu fină, şi deasă ca la celu precedentu totu se întrebuinţează ca la celu precedentu. ATARULU DE CAMPU sau JUGASTRULU (Acer campestre). Caracterele. Frunzele suntu mici, avându cinci loburi, ceva eşancrate la baze, obtuze şi nedinţate; cele trei loburi d-întâiu care suntu cele mai mari, suntu eşancrate în mai multe puncte; frunzele suntu d-o coloare verde închisă la faţa de susu şi netedă; la faţa de josu suntu mai deschise şi acoperite cu peri mici fini care se perdu la bătrâneţe; aceste frunze stau pe peţioli rotunzi, roşiori d-o lungime de doă police. Florile suntu mici, galbene stau în umbrele în luna Maiu, îndată după ieşirea frunzeloru. Seminţele se pregătescu în luna lui Octobre. Coaja este ruptă la trunchiuri vechi în lungime şi lărgime şi are o coloare oacheşie-neagră; la ramurile tinere este oacheşie-galbenă şi crăpată ca la ulmu. Varietăţile acestei speţe suntu: Acer campestre d-Austria, cu frunze mai mari, totu tăiate în cinci loburi şi Acer campestre pestriţu cu frunze galbene pătate cu roşiu. Jugastru sau Acer campeste creşte multu la noi şi în toată Europa, mai cu seamă în Germania s-areată ca unu arbustu, câte o dată primeşte acolo şi mărimea unui arboru de 40-50 de picioare înălţime şi de 1-2 picioare în diametru; ca unu arbustu ajunge  la o înălţime de 10-15 picioare. Îi place unu solu proaspătu, vărosu de şi  reuşeşte şi la unu mai puţinu bunu. Ca unu arbustu, scoate multe trunchiuri din rădăcina sa. Îngrijirea şi educaţiunea lui este totu aceea ca la aţaru ordinaru. Îngrijirea şi educaţiunea lui este totu aceea ca la aţaru ordinaru. Inamicii sei din regnulu animalu suntu puţini mai cu seamă este cărăbuşii din luna lui Maiu (Melolontha majalis). CASTANIA de CAI (Aesculus Hyppocastanum, Marronier) (Heptandria monogynia în Syst. lui Linée). Caracterele. Frunzele suntu opuse, digitate (adecă ca o mână cu 5 sau 7 degete) dinţate la margine şi cu nervuri ridicate. Muguri suntu mari, lucitori şi lipicioşi; în neuntru  muguriloru se află capetele ramuriloru celoru tinere învelite în lână albă. Florile s-areată împreună cu frunza şi formează ciorchine piramidale. Fructulu se găteşte în luna lui Septembre şi este ori netedu sau acoperitu cu ghimpi, ramurile suntu oacheşie-cenuşie. Coaja veche este ruptă şi d-o coloare oacheşie neagră. Capsulele ghimpoase cuprindu 1-3 nuci turtite şi învelite ca într-o pele. Patria castaniului de cai este Asia, deară elu s-a aclimatatu şi la noi în Europa unde ajunge la o vârstă de 80-100 de ani la o înălţime de 60-80 picioare şi la o grosime de 3-4 picioare; îi place unu solu porosu, fertile, ceva umedu şi adâncu, o poziţiune blândă şi liberă. În locurile nisipoase sau tari cleioase ca şi în locurile prea umede nu reuşeşte. Lemnulu lui e moale, albu d-o ţestură fibroasă fină, şi se întrebuinţează de către strungari şi xilografi. Coaja coprinde, deară taninu, deară frunzele şi mai cu seamă fructele suntu unu nutrimentu prea bunu pentru animalele noastre domestice. CAPITULU IV. FRAXINÉE sau arbori cu flori mixte, la care florile ermafrodite se află împreună cu flori mascule sau femele sau cu amândoă împreună. (în Syst. lui Linée; Polygamia Dioecia). 92. Intrebare. Câte feluri de arbori suntu coprinse în această familie? Respunsu. Frasinu ordinariu şi frasinu cu flori; cea du pe urmă speţă se cultivă la noi numai în grădini, pe cându cea d-întâiu există în pădurile noastre unde formează unulu din arborii forestieri mai nobili şi mai stimaţi. Să vorbimu aici despre frasinu în detailu. FRASINULU COMUNU (fraxinus excelsior, Frene, Esche). Caracterele. Frunzele suntu pinate (pinatu) fără soţu; stau pe peţioli păroşi, vărgaţi în susu. Suntu compuse de 7, 9, 11 sau 13 fonţi mici, d-o lungime de 2 1/2 până la 3 police lungime, de 1/4 policiu lărgime de forma lanciolate sau coniforme, dinţate la margine, stându pe codiţe foarte mici, avându pe suprafaţa de susu o coloare foarte închisă, pe cea de josu o coloare  deschisă, o nervă mediane păroasă şi ridicată. Mugurii suntu negri şi ca de catifea. Florile s-areată la începutulu lui Maiu -naintea eşirei frunzeloru, adunate în ciorchine. Unele flori suntu numai mascule, altele suntu numai femela; cea mai mare parte dintr-însele cuprindu flori ermafrodite amestecate cu flori mascule şi femele. Cele mascule au unu caliciu cu 4-5 diviziuni şi 2 sau 3 antere lungi, ovale  ascuţite la vârfu. Fructulu este lungu în forma unei limbi, se găseşte în luna lui Octombre, se deschide şi zboară în luna lui Noembre sau mai târziu. Coaja este de coloarea cenuşie, bătându în oacheşu, la ramurile şi trunchiurile tinere este netede, la cele bătrâne (de 30 de ani în susu) este crăpată. D-aceste speţe există următoarele varietăţi: a) Fraxinus excelior pendula, cu ramuri şi crăci atârnate în josu. b) Fraxinus excelsior aurea, cu crăci şi rămuri galbene ca auru şi punctate, deară frunzele suntu mici şi d-o coloare deschisă. c) Fraxinus excelsior verrucosa, are ca neci la crăci şi ramuri, care suntu crăpate. d) Fraxinus excelsior crispa, cu frunze foarte creţe şi d-o coloare verde neagră, şi e) Fraxinus excelsior nana sau bondocu, fiindu d-o talie foarte mică. Fraxinulu se găseşte în toată Europa; acestu frumosu arboru forestieru cere unu solu puternicu, mai multu umedu de câtu uscatu, însă nu prea cleiosu. Reuşeşte mai multu în văi lângă râuri şi promontoare; deară în locurile mai înalte unde aţarulu reuşeşte încă prea bine, frasinulu numai reuşeşte; în pădurile noastre îlu găsimu în societate cu alunu, stejaru şi fagu. În tinereţe creşte mai iute de câtu mai târziu ast-felu ca la vârsta de 70-80 de ani ajunge la o înălţime de 80-100 picioare şi la unu diametru de 2-3 picioare, deară ajunge şi la o vârstă de 150 de ani. Rădăcinile sale suntu ramoase, nu mergu prea adâncu şi s-întindu în lărgime. Trunchiulu e lungu şi dreptu şi are o coroană d-o formă regulată, simetrică, elu reziste bine în contra vânturiloru, de şi n-are rădăcini adânci. Lemnulu lui e prea căutatu, fiind că e tare, d-o ţestură frumoasă, d-aceea e căutatu de către rotari, tâmplari şi vaslaci. Ca lemnu de focu, are o valoare ecuale cu alu fagului. Deară frunzele sale verzi, ca şi uscate suntu unu nutrimentu bunu pentru oi. Unu picioru cubicu de lemne de frasinu prospătu, cântăreşte 59, uscatu numai 42 funţi. Plantaţiunea lui se urmează prin seminţe şi buturuge. O varietate, sau mai bine o specie vicinată este fraxinus simplici-folia, seamănă cu frax. excelior însă are frunze mai lungi, mai late şi mai mari de câtu dânsa, această specie se cultivă numai în grădinele Europei. TILIACÉE (teiu). sau arbori frunziari ale cărora flori au o mulţime de stamine pe unu receptacolu ( în sistemulu lui Linée cl. XIII, ord. I, polyandria monogynia). 93. Întrebare. Câte feluri de lemne aparţinu la această familie? Respunsu. Teiulu de veară şi teiulu de iearnă; să vorbim acumu în detailuri despre aceste. TILIA seau TEULU. Caracterele genului: unu caliciu cu cinci sepale, o corole în 5 petale, o mulţime de stamine stându pe fundulu florii (receptacolu), unu singuru stilu, fructulu este o capsulă peloasă care coprinde o singură seminţă. TEULU DE IEARNĂ sau cu frunze mici (tilia Europea, tilia parvifolia). Caracterele. Frunzele suntu alterne, d-o lungime de 2 1/2 până la 3 police şi d-o lărgime de 2  până la 2 1/2 police de formă cordate, ceva oblicee, ascuţite cu unu vârfu lungu, dinţate la margine, adecă avându dinţi îndoiţi, suntu goale la amândoă suprafeţiile, numai în unghiuri suntu păroase; suprafaţa de susu este verde închisu bătându în negru, suprafaţa de josu este verde bătându în albastru. Florile s-areată la 10-14 zile mai târziu de câtu frunza, adecă în luna lui Iulie formându ca nişte umbrele, suntu d-o coloare galbenă ca paiu, cam albişioare; caliciurile avându 5 divisiune înguste, ascuţite galbeno-verde; corola avându asemenea  5 petale albe lanceforme, deară staminii albi stau liberi şi neuniţi unulu cu altulu. Anterile suntu ovale şi galbene ca pucioasa, ovariulu are 5 dungi, este perosu avându unu stilu albu turtitu cu o stigmă în forma unei stele cu 5 raze. Fructulu n-are vărgi, este părosu şi cuprinde 5 despărţituri, însă la maturaţiune se găseşte, acolo numai o singură seminţă oacheşa. Timpulu căderei frunzeloru la finitulu lui Octobre aceasta este şi timpul maturaţiunei fructeloru. Coaja este oacheşă-neagră şi crăpată în linii serpentarie la trunchiurile bătrâni, deară la cei tineri este verde ca măslina. Acestu felu de teiu (de veară) se găseşte mai în toate pădurile Europei centrale şi meridionale (şi la noi,) în văi ca şi în munţi. Deară unde loculu e josu, avându unu solu grasu şi porosu, acolo teiulu creşte iute şi tare, pe cându în locurile supuse vânturiloru reci sau avându unu solu nisiposu şi debilu, acolo teiulu creşte mai încetu. Elu ajunge la dezvoltarea lui cea mai mare dupe 150 de ani, ajunge la vârsta de 200, deară înălţimea lui cea mai mare este de 60-80 de ani. Lemnulu acestui teiu este mai tare şi mai tenaciu de câtu acela a teiului de veară şi este d-o coloare roşioară-galbenă, deară creşte mai încetu de câtu teiu de veară. Ca lemnu de tâmplaru şi ca lemne de focu, este mai căutatu de câtu teiulu de veară. TEIULU DE VEARĂ sau teiulu cu frunze mari (tilia platyphyllos, tilia pauci-flora) Caracterile. Frunzele suntu cordate-oblicee cam ronde, avându unu vârfu ascuţitu şi lungu, dinţate la margine cu dinţi groşi; suprafaţa de susu este verde închisă, lucitoare, suprafaţa de josu este verde deschisă şi ceva poroasă; la unghiurile nervuriloru există legături de glandule. Frunzele stau pe peţioli păroşi umflaţi, josu verzi, d-o lungime de 1 1/2 până la 2 police. Suntu de 3-6 police lungi şi de 2 1/2 până la 5 police largi. Florile ermafrodite suntu foarte aromatice, s-areată la finitulu lui Iunie sau la începutulu lui Iulie formându atunci umbrele (umbella) compusă de 2-3 flori mai mari de câtu la teiu precedentu, aflându-se pe pedunculi lungi, stându pe o folie florare (bractea) întreagă lanciformă, galbene care merge în lungulu stilului. Caliciulu, corola şi staminele suntu galbene; staminii suntu crescuţi în moţuri împregiurulu unui ovariu lânosu. Stigma stilului părosu este tăiată în 4 sau 5 tăieturi şi loburile suntu ridicate în susu. Fructulu este ovalu, cu vergi ridicate şi ceva părosu. La maturaţiune în timpulu lui Octobre au unu simbure negre şi netedu. Coaja este diferită dupe diferinţa vârstei arborelui şi e crăpată dreptu e d-o coloare cenuşie şi cu neci, oacheşiu-roşiu, patata albă şi netedă. Mugurii stau într-unu modu alternu, suntu ovali şi curbaţi pe din afară netezi, oacheşu-galbenu pe din năuntru verzişori. Această speţie de teiu creşte în toată Europa, în văi ca şi pe munţi (promontorii), mai cu seamă se găseşte pe pământuri calcare şi bazaltice, deară şi în nisipu cându este amestecatu cu argilu şi humă. Într'unu solu bunu, ceva proaspătu şi nu prea greu, creşte câtu se poate de bine. Acestu arbore aparţine la arborii cei mai mari din Europa; apoi de şi termină creşterea lui în timpu de 100-150 de ani ajungându la o înălţime de 80-100 şi la o dimensiune trunchiare de 6-9 picioare, cu toate acestea elu poate să trăiască până la 500 de ani. Trunchiulu acestui arbore este rotundu şi are o coroană tufoasă foarte deasă formată de crăci dresate în susu şi toată coroana avându forma cordată (ca o inimă); de aceea, acestu felu de teiu este întrebuinţatu pentru facerea aleiloru frumoase şi umbroase. Rădăcinile ei suntu pivotante pătrunzându până la o adâncime de 4 -5 picioare în pământu dându şi o mulţime de  rădăcini laterale, care au o lungime şi până la 20  picioare. Lemnulu acestui arboru este porosu, uşioru, albu, raru c-unu simbure d-o coloare închisă d-o ţestură fibroasă fine, tenace, netedă şi are preferinţa -naintea altora feluriloru de lemne  că nu se usucă multu, nu se strimbează cu timpu nici nu se împutrezeşte lesne de verme. Tâmplarii, strungarii şi xilografii îlu întrebuinţează multu pentru diferite lucrări; ca lemne de focu, n-are o valoare mare, căci este în raportu cu lemnu de fagu ca 71:100. În raportulu silviculturei nu merită teiulu vr-o mare consideraţiune, şi elu se cultivă numai în păduri mici pentru nuele etc. şi acolo teiulu este de folosu fiindu-că în anii d-întâiu ai vieaţei sale creşte foarte iute. Nici o patimă, nici insectele nu vatămă teiului căci elu creşte în grosime chiar cându trunchiulu este găuritu de putreziciune centrale. Liberulu teiului coprinde o materie textile şi se întrebuinţează la facerea stranguriloru, rogojineloru etc. Aici trebuie să numimu şi o altă speţie de teiu numită, tilia vulgaris (teiulu vulgaru) care în raportulu făpturei frunzeloru sale se află între teiulu de veară şi între teiulu de iearnă; căci are frunze goale pe suprafaţa de josu şi cam cu barbe subseorile nerveloru; pedunculii suntu mai scurţi, florile verzi-galbene cu unu odoru plăcutu şi cu capsule (fructe) regulate. Patria lui este nordulu Europei. Acestu teiu vulgaru scoate frunze la o epocă intermediară între teiulu de veară şi celu de iearnă. La vârsta de 16-19 ani poate să fie tăiate; căci deja atunci dă o cuantitate considerabile de lemne. Ca lemnu de focu,  este d-o valoare ecuale cu teiulu de iearnă, însă liberulu teiului de iearnă, este preferabilu. SECŢIUNEA III. Despre arbori forestieri care au o valoare mai mică de câtu cei precedenţi. A. Despre arbori care aparţinu la această categorie. 94. Întrebare. Ce felu d-arbori se socotescu ca arbori forestieri, de şi nu mai au o valoare silvicole ca adevăraţi arbori de pădure? Respunsu. Aceşti arbori suntu următorii: Salcâmulu (Robinia pseudo-accacia, Accacie, Acazié); Cereşu selbaticu (prunus avium, Merisier, Vogel-Kirschbaum). Părulu (pyrus communis, poirier, Birnbaum). Mărulu, (pyrus malus, pommier, Apfelbaum). Cereşu ciorchinos (prunus padus, Trauben-Kirsche); Sorbulu paseriloru, (sorbus domestica, sorier, Vogel-beer-baum). Sorbulu făinosu, (Sorbus aria). Sorbulu comunu (sorbus aucaparia). şi Sorbulu streinu (sorbus torminalis). Să începemu a vorbi despre sorbi: NOTE: Toţi aceşti arbori aparţinu la familia P o m a c e e (în sistemulu lui Linée la cl. XII, ord [Icosandria trigynia] şi la Cl. XII, ord 4 [Icosandria Pentagynia]). Caracterele generali ale acestei famili suntu cele următoare: Unu caliciu împărţitu în 5 diviziuni, o corole cu 5 petale, 20 de stamine şi mai multu, stându pe caliciu şi 3 sau 5 stiluri, fructulu este o drupă sau  peponidă cu atâtea compartimente câte stiluri există; în fie-care compartimentu se află numai o semânţă. Frunzele suntu alterne. SORBULU COMUNU (sorbus aucuparia sorbier commun, sorbu) Caracterele. Frunzele suntu alterne, suntu compuse de 11, 13 sau 15 foiţe care au peţiole foarte mici, frunzele suntu ascuţite, îndoite,  dinţate, d-o coloare verde deschisă, deară pe suprafaţa de josu au nervuri roşioare. Florile s-areată la finitulu lui Maiu la vârfurile ramuriloru tinere de est-timpu, formându ca nişte umbrele (umbella); suntu albe, avându caliciuri păroase, au şi unu odoru foarte neplăcutu. Dintre 20 de stamine ce au, totu d-auna alu patrulea este  mai scurtu. În luna lui Septembre se gătescu fructele care suntu ronde, roşie şi cam îndoite (ridés) coprindu câte 3 seminţe şi remânu atârnate pe arbori până la finitulu toamnei. Coaja este oacheşă la toate trunchiurile bătrâne, deară la ramuri este oacheşie roşie cu pete albe. În nordulu Europei se găsescu în păduri mulţi sorbi ca o tufă sau ca unu arboru d-o înălţime de 30-50 de picioare; deară şi la noi se găsescu sorbi adeseori în păduri. Sorbulu creşte pe ori ce pământu şi chiaru pe stânci goale fără unu acoperişu de pământu şi chiar pe ruinele caseloru vechi. Deară mai în particularu îlu găsimu pe promontoarie fertile, în aceste locuri creşte foarte iute în tinereţe, astu-felu ca în această epocă elu întrece în iuţeala creşterei sale chiar şi pe fagu. Lemnulu sorbului este albu bătându în galbenu, foarte tenaciu şi tare; cu toate acestea  bunu de lucratu; mai cu seamă se întrebuinţează de către tâmplari, strungari, maşinişti etc. Ca lemnu de focu, se rapoartă la fagu ca 73 către 100. Cea mai mare valoare are acestu sorbu ca arboru de alee, mai cu seamă cându pământu este nisiposu. Fructele suntu obiectu cunoscutu şi preţuitu pentru prinderea paseriloru, căci paserile le mănâncă c-unu mare apetitu. Sorbulu sufere numai de insecta tinea evonymella care mănâncă câte o dată frunzele sale şi îlu vatămă. SORBUS DOMESTICA (sorbier cultivé, vogelbeerbaum). Caracterele. Frunzele seamănă cu acelea ale sorbului comunu, însă 11-14 foiţe de care se compune frunza, suntu mai largi şi mai mari; au peţioli mari, suntu lungi, lanciforme, mari, dinţate, simple; suprafaţa de susu, goale şi verzi închise, pe suprafaţa de josu pâsloase, ca şi peţiolulu comunu. Florile s-areată în luna lui Maiu, suntu d-o jumătate  mărime ca la cele precedente. Fructele suntu lunguleţe, au câte 5 seminţe; la timpulu maturaţiunei, adică în luna lui Septembre, suntu verzi-bătându în galbenu şi roşiu, şi coprindu într-unu pericarpiu cinci loculari, 5 seminţe. Coaja este cenuşie, la crăcile şi la ramurile tinere, oacheşă-roşie şi netede, în bătrâneţe crapă; de aceea, trunchiurile bătrâne ale acestui sorbu seamănă cu trunchiulu părului. Acestu arbore se găseşte în partea meridionale a Europei, elu creşte mai încetu de câtu sorbulu ordinaru, însă ajunge la o înălţime mai mare şi mai tare decâtu sorbulu comunu. Îi place unu pământu proaspătu, bunu şi greu, mai cu seamă unu pământu calcaru marnosu sau bazalticu; asemenea îi place mai multu poziţiunea nordică şi orientale de câtu cea meridionale. Într-o asemenea poziţiune, elu ajunge la o vârstă de 100 de ani, atunci devine unu arboru de 60-80  picioare înălţime şi de 2-3 picioare în diametru. La vârsta de 40 de ani, elu dă fructe. Lemnulu lui e desu, tare, greu şi durabilu şi se întrebuinţează mai cu seamă pentru facerea teascuriloru, la roate de moară, la peptene etc. Deară tâmplarii şi strungarii îlu întrebuinţează pentru lucruri fine. Înmulţirea acestoru arbori, se urmează prin seminţe în şcoale d-arbori (pepiniéres). SORBUS ARIA, CRATAEGUS ALBA. (Sorbulu făinosu, Alizier blanc, Mehlbcerbum). Caracterele. Frunzele alterne, stau pe peţioli pâsloşi şi tari; suntu ceva ascuţite, dinţate îndoitu; pe suprafaţa de susu verzi lucitoare şi netede; la fie-care parte au 11-14 nervuri; frunzele tinere suntu pâsloase la amândoă suprafeţele. Florile galbene stau pe pedunculi pâsloşi şi formează umbrele plane cu o  mulţime de flori. Fructele care la începutu suntu parcă acoperite c-o lână fină, devinu mai pe urmă goale, roşii ca mărgeanu şi au ca unu buricu albu; pulpea (carnea) loru e galbenă şi făinoasă, încongioară unu endocarpiu în care se află 2-3 despărţituri cu seminţe. Maturaţiunea loru se face în luna Octobrie. Coaja loru este oacheşă-cenuşie, netedă şi cu pete albe. Acestu arbore a căruia patrie suntu unele locuri ale Europei centrale, precumu munţii din sudulu Germaniei, se destinge de chiaru de departe prin frunza lui cea albă. Elu are numai mărimea unui arbustu pe munţii petroşi, deară în văi pe unu pământu bunu şi nu prea uscatu şi la o poziţiune  expusă soarelui, elu devine unu arboru de mărime de 30-40 picioare. Deară creşterea înceată şi puţina cuantitate a lemnului ce dă, face că elu nu e căutatu multu în silvicultură. Se găseşte mai cu seamă pe unu pământu calcaru şi basalticu, deară şi pe unu pământu cleiosu reuşeşte. ÎI place o poziţiune liberă; lemnulu lui este unu din cele mai tari; nu se strâmbează şi este foarte durabilu, de aceea e unu obiectu preţiosu pentru lucruri de strungari şi de şelari. Ca lemne de focu, are o valoare ecuală cu acela alu fagului; frunza lui este o mâncare bună pentru vite şi pentru animalele sălbatice, erbivore. În bătrîneţe sufere multu de putrezirea centrale. Unu picioru cubu proaspătu de lemnu cântăreşte 57, deară unu uscatu numai 38  funţi. SORBUS TORMINALIS SIVE CRATAEGUS TORMINALIS. (Alizier torminale, Elzbeer-Azerole) Caracterele. Frunzele suntu alterne, d-o lungime de 3-4 police şi d-o lărgime ecuală, au câte 7 loburi îndoite şi dinţate; amândouă suprafeţele frunzei suntu netede, cea superioară e verde închisă, cea inferioară are la amândoă laturile 5-6 nervuri tari. Frunzele stau pe peţioli lungi de 1 1/2 police, inelate şi acoperite c-unu păru finu în tinereţe. Florile s-areată în umbrele la finitulu lui Maiu sau la începutulu lui Iunie, la vârfulu ramuriloru foliate. Stilurile şi calciurile suntu pâsloşi şi albi; diviziunile caliciului suntu albe ca laptele, dinţate fine şi roşioare. Se găsescu acolo 18-21 de stamine, 2-4 stiluri şi o stigmă în formă de discu rondu. Fructele suntu ovale, oacheşe-roşii cu puncte albe; pulpe (carnea) loru e galbenă, făinoasă, acrişoară şi coprinde unu endocarpiu care are 2, 3 şi chiaru 4 despărţituri. Maturaţiunea loru se face în luna Septembrie şi rămânu atârnate pe arbori până târziu în toamnă. Coaja ramuriloru este roşie-oacheşă şi cu puncte albe, la trunchiurile bătrâne este oacheşă-cenuşie şi crăpată. Mugurii suntu ovali, cu 8 solzi, netezi, lucitori, verzi ca măslina şi cu margine oacheşe la solzi. Acestu arboru se găseşte în Marea Britanie,  Francia, Germania şi la Caucazu. Îi place unu pământu proaspătu negru, care este şi cleiosu, deară nu trebuie să fie nici porosu, nici uscatu; la o poziţiune umbrită sau nordică şi în condiţiuni favorabile, ajunge la o înălţime de 50-60 picioare şi termină această creştere în timpulu de 80-100 de ani. Pe unu solu uscatu şi debilu, remâne acestu arboru, totu d-auna micu, d-abia 10-12 picioare înălţimea şi chiaru creşterea lui nu merge dreptu. Lemnulu lui este între toate felurile de lemne ale arboriloru din pădurile noastre, celu mai bunu, şi cu dreptu cuvântu celu mai stimatu pentru diferitele lucrări de tâmplarie etc. Lemnulu alburnului este albu, deară lemnulu cercuriloru lemnosu este roşioru şi parcă cu nişte flăcări, d-o ţesătură fină, tare şi tenace. Pentru xilografi, acestu lemnu are preferinţă şn naintea lemnului de păru, întrebuinţatu în genere pentru acestu scopu. Ca lemnu de focu este în raportu cu lemnu de fagu ca 90:100. Înmulţirea lui se urmează prin seminţe şi în pepiniere. Unu picioru cubu d-acestu lemnu cântăreşte 58, uscatu cântăreşte 39  funţi. PYRUS COMMUNIS seau PARU (poirier commun, Birnbaum) Caracterele. Frunzele suntu ovale, ascuţite, dinţate ca unu ferăstrău; pe suprafaţa de susu suntu lucitoare, d-o coloare verde închisă; pe suprafaţa de josu suntu d-o coloare verde deschisă, parcă spălăcită; numai în tinereţe au acolo peri moi. Pedunculii loru suntu lungi, făcuţi ca sghiăburile şi au stipuli tari. Florile se află în mulţime şi stau pe pedunculi, lungi, lânoşi, cu bractee caduce, suntu albi cam bătându în roşiu şi au unu odoru plăcutu. Staminele în numeru de 18-22 poartă antere roşii; stigmele suntu în numeru de 5. Fructele pulpoase (cărnoase) suntu mai galbene ca rugina punctate şi au unu gustu adstringentu. Endocarpiulu este învelitu într-o masă petroasă, împărţită în cinci despărţituri, în fie-care dintr-însele se găsescu doi sâmburi lungi şi negrii. Coaja este crăpată adâncu la arborii bătrâni, la ramuri este oacheşă-cenuşie cu puncte albe şi netede; deară ramurile au ghimpi mari şi tari. Părulu comunu se găseşte în toată Europa la diferite feluri de pământu; însă elu reuşeşte mai bine într-unu pământu proaspătu şi într'o poziţiune liberă. În asemenea condiţiuni, elu ajunge la o vârstă de 100 de ani şi la o înălţime de 60-80  picioare; elu scoate o rădăcină pivotantă foarte tare. În raportulu silviculurei, acestu arbore are o valoare numai într-atâta, fiindu că trunchiurile sale care mai totu d-auna suntu egali, se întrebuinţează ca lemne de industrie, şi fiindu că fructele sale suntu unu nutrimentu foarte bunu pentru vânatu de câmpu. Lemnulu trunchiuriloru mari este roşioru, prea tare şi prea greu; cu toate acestea, se lucrează bine şi este stimatu de către xilografi, tâmplari, strungari etc. PYRUS MALUS, MARU (Pommier, Apfelbaum). Caracterele. Frunzele seamănă cu ale părului suntu d-o lungime de 2 1/2 police şi do lărgime de 1 1/2 police, ovale nu prea ascuţite, dinţate la margine ca unu ferăstrău, sus verzi închise; josu mai deschise la coloare, păroase ca şi peţiolulu loru. Florile s-areată în luna lui Maiu la vârfurile ramuriloru în forma de umbrele; suntu albe-roşioare, au 5 stiluri netede la baza loru şi pe vârfulu loru purtându o stigmă galbenă, lungulată acoperită cu neci. Fructulu loru este micu, turtitu susu şi josu, deară josu unde stilulu intră în fructu au ca o groapă. Endocarpiulu este solţosu şi coprinde 5 despărţituri, în fie-care despărţitură se află câte doui sîmburi oacheşi. Coaja este crăpată în formă de solzi la toate trunchiurile; la crăci şi ramurele este oacheşe-cenuşie, ramurile stau într-o direcţiune orizontale; la laturile loru au nişte ghimpi tari. Rădăciniee mergu 3-4 picioare adânci în pământu şi se întindu acolo multu; de multe ori producu trunchiuri secondare care dau arborului înfăţişarea unui arbustu. Acestu arboru este comunu în toată Europa şi în partea nordică a Asiei. Se găseşte în toate pădurile, mai cu seamă în văi şi în păduri cu munţi mici, pe munţi-înalţi remâne unu arbore micu; îi place unu pământu proaspătu, legatu, neporosu şi se găseşte mai cu seamă la porniri orientale şi nordice; elu ajunge la o înălţime de 20-30  picioare. Înmulţirea lui se urmează ca la păru; asemenea se întrebuinţează şi lemnulu lui de către tâmplari, strungarii, etc., întocmai ca lemnulu părului. Exploataţiunea sa silvică, seamănă cu cea a părului. Ca lemne de focu are unu raportu cu lemnulu fagului ca 77:100. 95 Întrebare. Care feluri de arbori din cei susu numiţi suntu coprinse în genulu prunus? Respunsu. Aici suntu coprinse cele următoare: Prunus avium (pruna paseriloru, cereşe negre). Prunus padus ( cereşe roşie, cereşe cu flori în ciorchină) Observaţiuni. Aceşti arbori suntu coprinşi în sistemulu naturalu alu lui Oken în familia Amygdaliceea, sau şi fructe cu drupe. După sistemu lui Linée, suntu coprinse în clasa  XII. ord. I sau icosandria monogynia. Caracterele loru botanice generale suntu cele următoare: unu caliciu campanulatu, cu 5 diviziuni, corola are 5 petale, cu 20 de stamine şi mai bine, toate stându pe caliciu; unu singuru stilu. Drupa este suculentă, cărnoasă, netedu, avându în neuntru sâmburi tari ca peatra semănându c-o nucă care are o ţesetură ridicată. CEREŞULU (Cerasus dulus, prunus avium. Merisierci Schwarz Kirschen). Caracterele. Frunzele suntu alterne, ascuţite, ovale, dinţate îndoitu în formă de ferăstrau. Nervurile principale şi laterale formează pe suprafaţă nişte vărgi adânci, peţiolii suntu vărgaţi şi glanduloşi. Florile s-areată împreună cu frunzele în luna lui Maiu şi formează umbrele compuse de 3  sau 5 flori, care stau la laturile ramuriloru. Fructulu este o drupă rotundă, mică, roşu închisă sau deschisu, d-unu gustu dulce la maturaţiune în luna lui Iulie. Coaja arborului este netedă, lucitoare, cenuşie şi se despoaie lesne ca o pele. Acestu arbore, d-o origină asiatică,   se -gaseşte acumu mai în toată Europa, elu creşte izolatu în câmpuri ca şi în păduri. Cere unu pământu d-o cualitate de mijlocu, ceva uscatu, deară creşte şi pe locurile nisipoase; termină creşterea lui în 50-60 de ani şi ajunge atunci la o înălţime de 70 de picioare şi mai multu. Lemnulu lui este fragetu, (tendru), tenaciu, se crapă lesne, e d-o coloare frumoasă şi este unulu din lemnele noastre cele mai stimate pentru lucruri de tâmplărie, strungărie şi alte lucrări artficiale. Elu creşte iute şi mai totu d-auna trunchiulu lui merge dreptu, fructulu lui este de diferite uzage domestice. Înmulţirea lui este uşioare. CEREŞIULU CIORCHINOSU (prunus padus, Ahle). Caracterele. Frunzele stau pe peţioli roşioare, susu inelate, avându la finitu două glandule; suntu lungi, ovale, ascuţite şi la baze ceva cordate, la margine cam teioase şi dinţate îndoitu, d-o coloare verde frumoasă, netedă; la suprafaţa de josu bătându ceva în cenuşiu, avându din cându în cându şi ca nişte moţuri de păru. Florile s-areată în luna lui Maiu, îndată după ieşirea frunzeloru, formându ca nişte ciorchine d-o lungime de 4 police, la vârfurile ramuriloru laterale. Caliciulu are nişte tăieturi (eşancruri) recurbate, cu pări roşii; petalele corolei suntu albe şi dinţate într-unu modu finu, staminele suntu în numeru de 20-30, florile au unu odoru tare. Fructulu mature în luna lui Augustu şi este atunci rotundu ca mazerea, negru, avându unu gustu ne-plăcutu. Coaja este oacheşe-cenuşie şi este acoperită cu negi. Mai în toată Europa centrale se găseşte acestu arboru; îi place locuri umede în văi, acolo elu s-areată ca unu arbustu, câte o dată ca unu arboru d-o înălţime de 20-30  picioare. În silvicultură, elu nu merită vr-o atenţiune mare; însă într-unu locu unde creşte aninu şi salcia, e bine d-a avea şi acestu cereşu; căci atunci dă unu beneficiu bunu în producţiunea lemnului. Acestu lemnu este roşior-galbenu, tenaciu, tare, deară fiindu proaspetu, are unu odoru neplăcutu, tâmplarii şi strungarii facu cu dânsu obiecte preţuite. Fructele suntu foarte plăcute paseriloru. SALCAMULU (sau neadevărata Accacia) Caracterele generale. Caliciulu este în formă de clopoţelu, cu patru dinţi, dintre care, celu superioru este prea largu şi eşancratu; corola este o papilonacee. Dintre 10 stamine ce are, unulu stă liberu pe cându cei-alţi 9 suntu lipiţi unulu de altulu. Stilulu are o stigmă păroasă. Fructulu are o teacă cocoşiată şi coprinde mai multe seminţe reniforme (ca rechini), frunzele suntu alterne şi multi-pinate. 96. Întrebare. Care este felulu salcâmului care este mai comunu la noi şi mai în toată Europa? Răspunsu. Celu următoriu: ROBINIA PSEUDO ACCACIA (L'accacie, Schottendorn) Caracterele. Frunzele suntu pinate, fără soţu, suntu alterne, foiţele suntu opuse, eliptice, integrei, goale la amândoue suprafeţile, d-o coloare verde viue şi se termină c-unu spinu tare şi scurtu. La ramurile tinere, erboase, se află bractee foioase care, la cele bătrâne se întărescu şi devinu spini. Florile s-areată în luna lui Iunie, în ciorchini lungi, pendinte, suntu albe frumoase şi au unu odoru plăcutu, mai cu seamă acestu odoru este tare în zilele verei cându nu e vântu şi seninu. Fructele suntu teci comprimate ce coprindu seminţe negre, care se mătură toamna şi care cadu în primă-vara viitoare. Origina acestui arboru este nordulu Americei însă de multu s-a introdusu în Europa; îi place unu locu adăpostitu, unu solu porosu bunu, şi umedu însă reuşeşte şi într-unu solu mai puţinu bunu cându este adâncu. În tinereţe creşte prea iute şi în condiţiuni favorabile ajunge în 30-40 de ani la o înălţime de 40-60 picioare şi la unu diametru trunchiaru de 6 picioare. Lemnulu acestui salcâmu este prea tare şi durabilu, de aceea se întrebuinţează numai la lucrări pe apă şi uscatu, ci şi la facerea mobileloru fine. În raportulu silviculturei, salcâmulu merită o mare atenţiune din cauza durabilităţii sale, fiindu că este de prevăzutu ca la lucrările drumuriloru de feru, o să se întrebuinţeze d'acumu înainte salcâmu în loculu stejariului, pentru grinzi de pusu sub şinele de feru. DESPRE ARBORI FRUNZIARI ARBUSTIFORMI. 97 Întrebare. Care arbori frunziari din climele noastre se prezintă în formă de arbustu (tufe)? Respunsu. Cei următori: I 1. Crataegus oxyacantha (mărăcinele mare), 2. Prunus spinosa (mărăcinele negru), 3. Cornus mascula (cornu), 4.Cornus sanguinea (săngere), 5. Rhamnus frangula, 6. Rhamnus cathartica, 7. Berberis vulgaris şi Ligustrum vulgare (lemnulu câinescu). 98 Întrebare. La care genuri şi familie, dupe sistemulu lui Linée şi dupe metoada naturală aparţiu aceste plante? Respunsu. La cele următoare: Crataegus oxyacantha aparţine la familia Pomacée deară în sistemulu lui Linée la Cl. XII ord. 2 Dodecandria Dyginia; Prunus spinosa aparţine la familia Amygdalacée deară în sist. lui Linée la Cl. XII ord. I. Dodecandria, Monogynia; Cornus mascula aparţine la familia Cornée deară în sist. lui Linée la Cl. IV ord. I. Pentandria Monogynia Rhamnus frangula aparţine la familia Rhamnée în sist. lui Linée la Cl. V ord. I. Pentandria Monogynia; Berberis vulgaris aparţine la familia Berberidée deară în sist. lui Linée la Cl. VI ord. I Hexandria Monogynia  Ligustrum vulgare aparţine la familia Iasminée deară în sist. lui Linée la Cl. II ord. I Diandria Monogynia; Să vorbimu acumu despre toate acestea în detailu: CRATAEGUS OXYACANTHA SIVE MESPILUS OXYACANTHA (Aubépine épineuse, Mărăcinele albu) (Veisdorn, Hagedorn) Caracterele. Frunzele au peţiole subţiri, făcute ce sgeaburi suntu tăiate adânci în 3 loburi, celu de mijloculu este şi elu de multe ori tăiatu eară în doă loburi adânci; suntu dinţate deară cu dinţi netăioşi; pe baze suntu coniforme, susu lucitoare şi d-o coloare verde închisă, josu d-o coloare mai deschisă şi cu peri moi. Stipulele suntu reniforme şi dinţate. Florile au unu odoru tare, unu gustu amaru, s-areată în luna lui Maiu pe vârfulu ramuriloru, în umbrele mici; caliciulu e golu şi are nişte tăieturi curbate înapoi care suntu fără peri (ca şi pedunculii), petalele golite suntu albe; staminele în numeru de 20-25, au antere de coloare roşie, deară stilurile în număru de 2 sau 3 suntu lipite unu d-altu. Fructulu cilindricu se mătură în luna lui Octobrie avându atunci atunci o coloare roşie ca sângele şi coprinde o pulpă (carne) galbenă şi 2 sau 3 nuci, raru numai una. Coaja este oacheşă-cenuşie şi are mulţi spini scurţi şi groşi care stau în unghiurile frunzeloru de josu şi pe vârfurile ramuriloru. Acestu arboru creşte de la sine (sălbaticu) mai în toată Europa, ajunge la o înălţime de 8-10 picioare, îi place unu pământu greu, cleiosu, însă reuşeşte şi în locurile mai puţinu bune şi dă unu lemnu tare, durabilu şi bunu pentru diferite obiecte. De şi acestu arbore nu merită o sădire forestieră, însă totu e demnu d-atenţiune, mai cu seamă fiindu că e prea bunu pentru gardurile vii (haie-vive). PRUNUS SPINOSA (Epine noir, Prunier, Schvarzdorn, Sehledorn, mărăcinele negru). Caracterele. Frunzele suntu lunguleţe, ascuţite la amândoă căpătâiele, la margine dinţate ca ferăstrăul, susu netede josu păroase, stau pe pedunculi scurte păroase, ce se află pe ramuri păroase. Florile ermafrodite s-areată la finitulu lui Aprilie sau la începutulu lui Maiu înaintea ieşirei frunzei, ele stau la laturile ramuriloru ori singuratice, ori câte doă; au unu caliciu întinsu în lărgime, unu odoru dulce şi esu într'o cuantitate aşia de mare în câtu arboru e acoperitu parcă cu neauă (zăpadă). Mugurii suntu rotunzi, cu şease foi şi de coloare oacheşie neagră. Fructele suntu rotunde, mici şi la maturaţiunea loru, adică în luna lui Octobre, suntu negre albastre; carnea loru este verzişoară, amară şi adstringentă, nuca ce o coprinde, este tare şi camu turtită. Acestu arbustu d-o mărime de 5-6 picioare, creşte în toată Europa, în toate felurile de pământu şi se întinde departe cu multe redăcini; de aceea este foarte vătămătoru în pădurile cele mari; fiindu că împedică creşterea altoru arbori mai importanţi. Elu n-are nici o valoare silvică. CORNULU, CORNUS MASCULA, (cornuiller mâle, Hartriegel). Caracterele. Frunzele (ca şi ramurile) suntu opuse, lungi, ascuţite, întregi, raru tăiate la margine; la amândouă suprafeţele, netede, abia încoace încolo, arătându peri mici albi; susu suntu verzi deschise şi lucitoare, josu suntu d-o coloare mai nedeterminată şi cu nervuri ridicate, aceste nervuri merg într-unu modu arcuitu către vârfu; suntu 3 1/2 police lungi şi 2 police largi. Florile galbene s-areată în luna lui Martie sau Aprilie, înaintea eşirei frunzeloru, la vârfurile ramuriloru laterale, în umbrele galbene cu unu învelişu cu 4 foiţe. Fructele suntu lunguleţe, la începutu suntu verzi pe urmă devinu roşii deschise; deară în luna lui Septembre, la maturaţiunea loru, devinu roşii ca sângele şi coprindu o nucă lunguleaţă cu doă compartimente, prea tare şi vărgatu şedându într-unu pericarpiu cărnosu, fiindu roşu ca sângele. Coaja trunchiului este galbena bătându în verde şi crăpată în formă de foiţe, deară la ramuri este verde-roşioară. Acestu arbustu de mărimea de 6-12 picioare, se prezintă câte o dată ca unu arboru de 18-20 de picioare înălţime; îi place unu pământu porosu, proaspătu şi o poziţiune de veară (meridionale) expusă razeloru soarelui. Lemnulu lui este albu-gălbenu, foarte tare ca cornu, greu şi cu fibri lungi; este căutatu de către tâmplari şi strungari. Deară florile dau albineloru multă miere şi ceară. În silvicultură, cornulu nu merită nici o atenţiune, însă este stimatu ca unu arboru de grădină angleză (parcs). SANGERALU, CURNUS SANGUINEA, (Cornuillier sangi, Boins punaise). Caracterele distinctive între sângerulu şi cornu suntu următoare; la sângeru florile suntu albe (la cornu, galbene) s-areatu după eşirea frunzeloru (la cornu, înainte), stându în corymbe compuse (la cornu în umbrele); fructele suntu rotunde (la cornu, ovoide) cam uscate (la cornu suntu cărnoase) şi negre (la cornu suntu roşii). Deară se numeşte sangeru, fiindu că ramurile seale suntu roşii. E mai micu şi are o viaţă mai scurtă de câtu cornu; rezistă mai bine frigului şi creşte mai încetu; coaja lui are unu odoru neplăcutu care seamănă cu odorulu păduchiloru de lemnu ( de aceea numirea lui de bois punaise). Creşte bine la noi în păduri şi în grădini (s. e. la grădina de la şosea). RHAMNUS FRANGULA, (Nerprun, Faulbaum, arborulu ierbei de puşcă) Caracterele. Frunzele suntu ovale-lungulate ceva ascuţite, îndoite la margine, netede la amândoă suprafeţele. Florile suntu mici, arătându-se la finitului Maiu şi stau până în Iulie adunate ca nişte moţuri câte una pe  unu pedunculu, apoi aceşti pedunculii esu câte doi şi mai mulţi de la unghiurile frunzeloru.; bracteele suntu mici, ovale şi colorate. Fructulu ovalu cam turtitu este verde la începutu pe urmă se face roşiu, apoi la finitu, adcă în luna lui Septembrie, devine negru. Coaja este neagră cenuşie cu puncte albe; ramurile n-au spini, bobulu de mărimea unei mazere coprinde doă sau trei, seminţe de formă cordate. Acestu arboru se găseşte mai în toată Europa; ajunge la o înălţime de 10-15 picioare, deară într-unu solu umedu şi umbritu ajunge la înălţimea de unui arboru puternicu de 18-20 de picioare înalte şi la 3/4 picioare dimensiunea în grosime. Lemnulu lui este gălbioru, roşioru în centru, la trunchiuri vechi e roşiu tare şi cam înflăcăratu, cu fibri scurţi, e porosu şi nu prea tare. Ramurile tinere au măduvă de coloare portocalie. Celu mai importantu folosu alu acestui lemnu este că cărbunii lui dau cea mai bună iearbă de puşcă; deară este şi stimatu la unii tâmplari şi strungari; boabele lui suntu o mâncare bună pentru paseri. RHAMUS CATHARTICUS, (Nerprun purgatif, Kreutzdorn). Caracterele. Frunzele suntu pedunculate, ronde la baze, ovale, dinţate, ascuţite, netede şi păroase numai în tinereţe; pe suprafaţa de josu, nervurile suntu turtite mergându către vârfu. Florile s-areată în luna lui Maiu şi Iunie stându câte una pe pedunculi aflându-se la ramurile tinere şi la unghiurile frunzeloru. Caliciulu galbenu-verde, are patru sepale şi este mai mare la floarea masculă de câtu la femelă. Floarea ermafrodită are patru stamine şi unu stilu eşitu afară cu 4-5 stigme; floriloru mascule le lipsescu stigma, deară în cele femele staminii suntu imperfecţi. Fructulu este o bacă rotundă de mărimea unei mazăre şi la timpulu maturaţiunei, adică în luna lui Octobrie suntu negre avându o carne verde şi patru seminţe. Coaja este oacheşie, cam crăpată; deară ramurile se termină în spini tari. Acestu arboru creşte în toată Europa centrală, (Francia, Germania) şi ajunge la o înălţime de 10-15 picioare; îi place unu pământu nisiposu, însă nutritivu. Se întrebuinţează ca lemnu de focu, deară şi strungarii întrebuinţează lemnulu finu alu acestui arbustu la lucrări fine. Fiindu-că elu rabdă bine adesea tăierea, de aceea îlu întrebuinţează pentru gardurile viui. BERBERIS VULGARIS (Epine-vinette commune, Sauerdorn, Măkrişiu) Caracterele. Frunzele suntu ovale, la margine păroase cu peri tari, la amândoă suprafeţele, netede; nu stau nici o-dată singure, ci în adunătură câte doă şi mai multe în împregiurulu mugurului. În mijloculu loru se dezvoltă în luna lui Maiu florile galbene, odorante stându în ciorchini simple, fie-care dintr-nsele are o bractee triangulară şi ascuţită. Cele trei sepale interioare ale caliciului suntu mai rotunde şi mai mari, deară petalele suntu galbene rotunde şi camu adâncite; în această adâncime se găsescu staminii cu antere îndoite, deară boabele cilindrice roşie la maturaţiunea loru (în Octobrie) au ca unu buricu negru. Coaja este albă-cenuşie la ramuri şi acoperită cu ghimpi simpli sau compuşi. Acestu arbustu ajunge la o înălţime de 8-10 picioare şi se găseşte în Europa centrală, nordulu Americei şi alu Asiei. Rădăcina lui e galbenă şi se întinde în lărgime; la ramurile alterne este unu ghimpe sub fie-care peţiolu, pedunculu sau rămurele. Lemnulu este tare, galbenu şi frumosu, se întrebuinţează de către tâmplari şi strungari. Eară coaja şi rădăcinele se întrebuinţează ca vopsele la vopsitorii de lână, ini şi pele, mai cu seamă la saftianu. Fructulu este mangiabilu şi dă unu oţetu bunu. Aflându-se în păduri, se taie împreună cu arborii dominanţi ai pădurei; în grădinile angleze îlu cultivă pentru frumuseţe. LEMNULU CAINESCU, LINGUSTRUM VULGARE (Troëne commun, Rainveide). Caracterele. Frunzele suntu opuse şi stau ceva în susu; au peţiole scurte, lanciolate, ceva ascuţite, d-o lungime de două polici, d-o lărgime de 1 1/2 policiu; suntu integre (întregi) la margine, groase şi la amândoă suprafeţele suntu netede; pre faţa interioară suntu d-o coloare verde mai închisă; pre faţa superioară, mai deschisă. Florile ermafrodite suntu albe şi cu unu odoru plăcutu, s-areată la finitulu lui Iunie la vârfurile ramuriloru celoru tinere (Lăstariloru) ca nişte buchete de flori frumoase. Fructulu este boabe (baca), rotunde şi negre la maturaţiunea loru în luna lui Octobrie şi remânu toată iearna pe arbori. Coaja este oacheşie şi cu puncte albe la ramurele, deară trunchiulu este netedu şi de coloare cenuşie. Acestu arbustu frumosu care creşte la noi, în toată Europa şi  nordulu Asiei, ajunge la o înălţimea de 8-12 picioare; elu reuşeşte în ori-ce pământu, fără nici o cultură sau osteneală. Elu e preţiosu pentru garduri viui, fiindu că rabdă bine tăierea şi păstrează atunci bine o înfăţişiare plăcută. Este şi unu lemnu bunu de focu, ramurile servă dogariloru pentru cercuri; florile dau albineloru multă miere şi boabele servă pasariloru (la turdus musica) dreptu nutrimentu. Elu se înmulţeşte prin seminţe, buturuge şi marcotage. Seminţele lui remânu unu anu în pământu până începe a germina (rodi). În fine avemu să numimu aici câţi-va arbuşti care, de şi n'au o valoare în silvicultură, însă se întrebuinţează în grădinile noastre publice dreptu ornamentu; aceştia suntu cei următori: Evonymus europeum, salba moale. Viburnum opulus. călinu. Philadelphus coronaria, jasminu.  Sambuccus nigra, socu. Sanubucsus ebolius, bosia. Staphaelia pinata. Colutea. Cytisus laburnum. Lonicera caprifolium. Hyppophaë rhamnoides, taululu. Să vorbimu în scurtu despre toate acestea. SALBA MOALE, EVONYMUS EUROPEUM (fusain d'Europe, Pfaffenhut). [Cl.V. ord. I după Linée] Acestu arboru se cunoaşte prin fructulu seu curiosu care este o capsulă cu 4-5 despărţituri, ca o căciulă faimoasă numită (baretu); în neuntru se află seminţe galbene sau portocalii. CĂLINULU, VIBURNUM OPULUS, (viorne, obier, Schneballen) [Cl.V. ord. 3 după Linée]. De acestu arboru există doă speţe, una cu flori albe şi nefertile adunate în formă de globuri; aste speţe se cultivă în grădini engleze; speţia a doa selbatică are flori gălbioare, marginele nefertile, suntu roşii. SOCULU, SAMBUCUS NIGRA, (sureau noir, gemeiner Hollunder) [Cl.V. ord. II după Linée]. Caracterele. Frunzele suntu opuse, nestipulate, compuse de 5-7 foliole peţiolate, eliptice-lanciolate, dinţate, goale în susu, păroase în josu. Florile suntu albe, odorante, stau în corimbe umbreliforme, formate de 5 raze; anterele suntu galbene, înflorescu în luna lui Iulie. Fructulu este unu bobu negru, se găteşte în luna lui Septembrie. Soculu este unu arbustu d-o mărime de 4-5 picioare, îi place unu pământu proaspetu şi uşioru; se reproduce lesne din buturuge. Lemnulu socului se usucă greu şi crapă, atunci se şi strâmbează; acestu lemnu este galbenu deschisu, uniformu; ca lemnu de focu are o valoare ca mesteacănulu.  BOSIA, SAMBUCCUS EBOLUS, (Surcau Yeblé, Zwerg-Hollunder). [Cl.V. ord. II după Linée]. Caracterele. Frunzele (nu tocmai opuse) suntu compuse de 7-9 foliole peţioalate, lungi, lanciolate-ascuţite, dinţate, avându stipule foliate (foioase). Florile suntu albe stându în corimbe umbreli-forme compuse de trei raze; anterele suntu roşii sau negre viorii; boabele suntu globuloase negre. Este o plantă ierboasă, avându unu odoru neplăcutu; produce ramure subterane, târâtoare; în fie-care anu scoate unu mare numeru de lăstari erboşi; înfloreşte în luna lui Iunie şi Iulie, găteşte fructele în luna lui Septembrie. Această plantă este foarte vătămătoare, fiindu că se respândeşte şi se înmulţeşte la noi şi pretutindenea cu mare abondinţă. CLOCODUSU, STAPHYLEA PINNUATA, (Staphylier penné, Pimpernuss). [Cl.V. ord. 3 după Linée]. Acestu arbustu are nuci oacheşie care şezu într-o capsulă umflată; are flori albe care seamănă cu florile gioceiloru şi stau în formă de ciorchine; frunzele sale suntu pinuate. Este unu arbustu frumosu care e foarte raru în Europa şi la noi se găseşte numai cultivatu în grădinele engleze; trunchiurile sale fiindu subţiri, se întrebuinţează la ciubuce. LONICERA CAPRIFOLIUM, (chevre-feuille, Gaisblalt). [Cl.V. ord. I, după Linée]. Caracterele. Frunzele suntu amplexicaule, adecă încongioru astu-felu trunchiu, în câtu seamănă că parcă trunchiulu a pătrunsu frunzele şi a trecutu printr-însele; deară florile suntu roşioare, gălbioare sau albe avându o corole împărţită în 5 loburi neregulate şi care se termină într-unu tubu lungu. Acestu arbustu se cultivă eară numai în grădini la noi pentru frumuseţe. PHILADELPULUS, CORONARIA (Pfeifenstrauch). [Cl. XII. ord. I, după Linée]. Acestu arbustu poartă flori albe frumoase, bătându ceva în galbenu, având 4 şi 5 petale care au unu odoru plăcutu. Patria lui este Asia centrală, însă se cultivă şi în grădini la noi. CYTISUS LABURNUM, COPACIU CU BOBI (Cytise faux-ébénier, Bohnenbaum) [Cl. XVII. ord. 3, Diadelphia, Decandria]. Caracterele. Frunzele stau câte 3 pe unu peţiolu lungu, şi suntu ca catifeaua. Florile stau în ciorchine adunate şi suntu d-o coloare galbenă frumoasă. Fructulu este o teacă care coprinde 3-7 seminţe oacheşie reniforme. Acestu arbustu este cultivatu în grădinile noastre pentru frumuseţea floriloru şi a odorului loru celu plăcutu; deară şi lemnulu lui e stimatu la lucrurile de tâmplărie, însă e foarte raru. Afară d-aceste speţe există în unele păduri în starea sălbatică şi unu Cytisus negricans totu cu flori galbene odorante şi unu Cytisus suprinus care este o plantă ierboasă târâtoare. COLUTEA ARBORESENS, (Baguenaudier, Blasenstrauch) [Cl. XVII. ord. 3, Diadelphia, Decandria]. Acestu arbustu se cunoaşte lesne prin tecile sale care suntu umflate şi dau o expluziune cându cineva le sfăramă între degete; deară grădinarii nu văde aceste operaţiuni cu plăcere fiindu-că, atunci seminţele nu se gătescu. Înfloreşte în luna lui Iulie. Acestu arbore creşte în Francia în pădurile muntoase pe unu solu calcaru, la noi există raru şi numai în grădini. TAULU, HYPPOPHAË RHAMNOIDES (Sanddorn). Caracterele. Frunzele sale suntu mici ca de salcie, d-o coloare verde-cenuşie, acoperite cu peri fini pâsloşi; din cându în cându observămu la ramuri nişte ghimpi lungi. Fructulu este unu bobu galbenu roşioru care se matură toamna. Este unu arbustu micu; la noi se cultivă numai în grădini; deară la ţărmurile mari, creşte sălbaticu, precumu şi în văile munţiloru Alpi. DESPRE ARBORI VĂTĂMĂTORI PĂDURILORU. 99 Întrebare. Ce felu de plante suntu coprinse într-această categorie, şi la ce clase [din sistemulu lui Linée] aparţinu? Răspunsu. Aceste plante suntu cele următore: Genista germanica, (Clasa XVII, ord. 3). Spartium scopartium, (Cl. XVII, ord. 3). Erica vulgaris, (Cl. VIII, ord. 1). Erica tetralix, (Cl. VIII, ord. 1). Vaccinum Myrtillus, (Cl. VIII, ord. 1). Vaccinum vitis Idaea, (Cl. VIII, ord. 1). Vaccinum uliginosum, (Cl. VIII, ord. 1). Rubus fructicosus, (Cl. XII, ord. 5). Rubus caesius, (Cl. XII, ord. 5). Rubus Idaeus, (Cl. XII, ord. 5). Jlex aqui-folium, (Cl. IV, ord. 3). Clematis vitalba, (Cl. XVIII, ord. 7). Ledum palustre, (Cl. X, ord. 1). Andromeda polifolia, (Cl. X, ord. 1). şi Empetrum nigrum, (Cl. XXII, ord. 3). 100 Întrebare. Care dintre aceste plante vătămătoare păduriloru se areată mai cu seamă în locurile băltoase? Respunsu. Cele următoare: Ledum palustre, Erica tetralix, Vaccinium uliginosum şi Empetrum nigrum. 101 Întrebare. Ce este de observatu pentru silvicultoru în privinţa acestoru plante? Respunsu. Elu trebuie să caute să le desrădecineze şi să nu lase să câştige oare-şi-care întindere, căci ele au o tendinţă a se întinde prea multu şi a vătăma prin aceasta, existinţa planteloru silvice mai nobile şi mai folositoare. 102. Întrebare. Care suntu semnele botanice ale acestoru plante? Răspunsu. Eată aici descrierea loru botanică şi punctele de căpetenie necesarie pentru silvicultoru în privinţa loru. GENISTA GERMANIEA. Caracterele. Frunzele suntu lanciolate,  ascuţite, cu pedunculi scurţi, păroşi la amândoă suprafeţele, de 1/2 până la 3/4 police lungi, îndoiţi, d-o coloare verde ca iearba şi avându două stipule mici lanciolate. Florile papilanocee, s-areată în luna lui Iunie la vârfurile ramuriloru în formă de ciorchine, drese în susu şi înavuţite în flori galbene. Caliciurile suntu păroase. Teaca e scurtă, groasă, ceva umflată şi coprinde în luna lui Septembrie 2-3 sau 4 fasolie mici oacheşe. Coaja este vărgată, păroase cu ghimpi. Acestu arbustu a căruia patrie este Germania, ajunge la o înălţime de 1-2 picioare, şi creşte pe locuri nisipoase şi deşerte. Elu este întrebuinţatu dreptu coloare la pictori; în unele locuri (Vestfalia) îlu întrebuinţează ca lemnu de focu. Cându elu nu e desu, nu e prea vătămătoru păduriloru, ci din contra împedică pământulu ca să nu se usuce prea multu. SPARTIUM SCOPARTIUM. Iearba de mătură (Basenkrant). Diadelphya decandria, dupe Linée. Caracterele. Frunzele suntu alterne 1/4 policiu lungi; simple sau câte trei, cu peţioli scurţi sau lungi, ascuţiţi sau nu; deară totu-de-auna verzi, nedinţate şi acoperite cu peri scurţi culcaţi în josu. Frunzele superioare suntu simple şi lunguleţe; florile suntu pedunculate, izolate şi suntu pendinte. S-areată în lunile lui Maiu şi Iunie la unghiurile frunzeloru, suntu d-o coloare galbenă, frumoasă ca pucioasa. Ovariulu este părosu până la stilu, stigma este goală şi cu glandule la vârfu. Teaca este comprimată, (turtită) şi la timpulu maturaţiunei în lunile lui Augustu şi Septembrie este oacheşie-neagră, păroasă la cusătura de dinderetu şi coprinde 10-12 seminţe goale gălbioare. La timpulu maturaţiunei, tecile de sine se spargu cu exploziune şi aruncă seminţe afară. Trunchiulu care e totu-de-auna verde şi stă în susu, ajunge la o înălţime de 2-6 picioare. Ramurile sale avându formă de nuele şi fiindu alterne, suntu drepte şi goale, d-o coloare verde deschisă şi cu 5 dungi. Acestu arbustu, care ţine 8-10 ani se găseşte mai în toată Europa, pe unu pământu, nisiposu ca şi cleiosu, şi este vătămătoriu păduriloru, fiindu că se întinde prea multu şi năbuşeşte toţi arborii pădurei. Cu toate acestea, şi aceste plante suntu de folos pentru oameni; fiindu că suntu bune pentru mături, şi pentru focu, dăndu o caldură care ţine multu. Ramurile suntu unu nutrimentu bunu pentru animalele domestice şi florile dau o coloare bună pentru pictori şi albineloru dau miere. ERICA VULGARIS, (Callune bruyere), (Cl VIII, ord. 1, dupe Linée). Caracterele. Frunzele au trei dungi, suntu goale şi stau în patru rânduri, opuse una alteia; desubtulu bazei loru suntu crăpate; suntu foarte mici şi stau una în dreptulu alteia aşia de desu în câtu parcă suntu culcate una peste alta în formă de cruci. La finitulu loru au peri moi. Florile loru care suntu roşii sau albe, suntu pedunculate şi singuratice. Esu de la unghiurile frunzeloru în timpulu de la Iulie până la Septembrie mai toate către o parte; au unu caliciu îndoitu, o corolă campanulată şi unu stilu lungu cu o stigmă rotundă. Fructulu este o capsulă mică rondă, galbenă,  patru loculare şi este încongiurată de corole care n-au cazutu până acumu; coprinde o mulţime de seminţe reuniforme şi foarte mici. Trunchiulu este lemnosu, stă dreptu în susu şi este de mărimea unui picioru şi mai bine. Aceste plante se găsescu în toată Europa şi are rădăcini adânci care se întindu în toate părţile. Cându suntu răspândite, aceste plante împedică multu creşterea arboriloru; le place unu pământu debilu, nisiposu, uscatu, deşertu şi expusu la soarelui. La unu pământu roditoru, nu reuşescu; de aceea într-unu asemenea pământu, raru să găsescu (de aceea raru se găsescu la noi). Este una din plantele cele mai vătămătore păduriloru; de aceea silvicultorulu trebuie să se sforţeze din toate forţele sale ca s-o stârpească. Deară cându solulu este prea uscatu şi nisiposu, acolo Erica este chiaru d-unu folosu deaca rădăcinele sale nu suntu prea dese; fiindu că protege atunci pământulu şi rădăcinele suprafeţiale sunt bune la mâncare pentru vite, şi la mături de casă. În timpulu înflorirei, suntu bune şi pentru albini. ERICA TETRALIX, (Erica de baltă) (Cl. VIII, ord. 3, după Linee); Caracterele. Frunzele au peţioli şi stau în verticale câte 3 sau 4 împregiurulu ramuriloru, suntu multu mai lungi de câtu largi cu moţuri la margine totu de auna verzi şi prea mici. Florile s-areată în timpulu de la Iunie până la Septembrie în formă de umbele stându pe vârfurile ramuriloru, suntu roşii, ovale, burtoase şi pendinte; au unu caliciu părosu, stamini închişi şi cu stiluri eşiţi afară. Fructulu este o capsulă cu 4 valvule, are în dreptulu valvuleloru o despărţitură ce coprinde o mulţime de seminţe ca şi erica simplă. Aceste plante crescu în locurile băltoase şi nomoloase în nordulu Europei; acolo ajunge la înălţimea unui picioru, formându unu arbustu ca unu trunchiu culcatu josu şi cu ramuri stându dreptu în susu. Această plantă este mâncată cu poftă de către oi, deară albinele mănâncă cu poftă florile ei. Rădăcinele acestei plante formează o parte remarcabilă în stratele de turbe. Pentru rădăcinile sale  care suntu foarte întinse şi care se înmulţescu foarte multu, această plantă este foarte vătămătoare arboriloru. VACCINIUM MYRRILLUS, (airelle miprtille Heidelbeere schynarze). (Cl. VIII, ord. 1, dupe Linée); Caracterele. Frunzele suntu alterne; cu peţioli şi fără stipule dinţate ca unu ferăstrău la margine şi pe aceşti dintâi se află ca nişte glandule mici albe stându pe o codiţă; pe suprafaţa de susu suntu netede şi d-o coloare verde deschisă, pe suprafaţa de josu au nervuri ridicate, suntu goale (nepăroase), d-o lungime de 1 1/2 polici şi d-o lărgime de 1/2 police. Înaintea căderei frunzeloru, adecă în luna lui septembrie devinu roşii ca sângele, unele devinu cu margine roşie şi pe din întru galbene-verzi. Florile s-areată în luna lui Maiu şi Iunie, raru -naintea lui Augustu, eşindu din unghiulu fructeloru stându pe pedunculi scurţi; suntu campanulate, pendinte şi doo coloare albă-roşie. Fructulu este unu bobu se găseşte în lunile  Iulie şi Augustu, avându la începutu o coloare albastră-verde şi mai pe urmă devine neagrăalbastră şi parcă e acoperită cu o pulvere, bobi suntu albi; în întru are 4, 5 şi 6 despărţituri cu o mulţime de seminţe. Bobulu are unu gustu acrişioru şi plăcutu şi mânjeşte mânele şi buzele. Aceste plante se găsescu mai în toate pădurile Europei şi mai cu seamă în pădurile muntoase, avându o înălţime de 1-2 picioare; le placu unu pământu uscatu, nisiposu deară nu grasu (de aceea suntu la noi raru) şi o poziţiune umbrită. Prin rădăcinele sale care se întindu prea multu, această plantă absoarbe multu nutrimentu din pământu, prin urmare devinu vătămătoare arboriloru. Cu toate acestea, şi această plantă este de folosu fiindu-că boabele sale formează în multe ţări o mâncare plăcută, fiindu crudă seau feartă, apoi suntu şi o mâncare plăcută  pentru păseri. Florile suntu prea căutate de către albini; de aceea cându o pădure se află lângă unu oraşiu mare unde vânzarea acestoru dă unu venitu foarte bunu, nu trebue cineva să se grăbească a stârpi acestă plantă din sânulu păduriloru. Coacoze roşii, VACCINIUM VITIS IDAEA, (Airelle Canche, Preisselbeere) (Cl. VIII, ord. 1, dupe Linée); Caracterele. Frunzele suntu alterne, cu peţiole scurte, pe baze ceva oblice, la vârfu ceva eşancrate, cu unu nervu medianu eşitu afară. Suprafaţa loru de susu este lucitoare, verde deschisă cu nervuri săpate, pe cându la suprafaţa de josu nervurile esu afară, suntu d-o ţesătură şi suntu peloase, punctate şi totu d-auna verzi. Florile s-areată în lunile  Iunie şi Iulie şi mai târziu, stându în ciorchine pendinte; au corole campanulate albe sau albe-roşii, fie care are câte o bractee. Fructulu este unu bobu cărnosu, roşiuînchisu, care se găteşte în lunile Augustu şi Septembrie şi are unu gustu făinosu acru-amaru ceva plăcutu. Această plantă se găseşte mai pretutindeni în Europa ca unu arbustu d-o înălţime d-o jumătate picioru, se găseşte amestecatu cu coacoze negre şi reuşeşte în aceste condiţiuni. Rădăcinile ei care se întindu prea multu, suntu vătămătoare păduriloru tinere, de aceea silvicultorulu trebue să caute a mărgini creşterea acestui arbustu. Deară boabele sale au unu folosu analogu ca cele precedinte, ba încă şi mai multu; la noi, planta se cultivă în grădini. Coacoze ameţitoare. VACCINIUM ULIGINOSSUM, (Airelle uligineuse, Rausch beere), (Cl. VIII, ord. 1, dupe Linée); Caracterele. Frunzele suntu ovale-resturnate (obovale) neascuţite, eşancrate, la vârfu, integre, d-o coloare verde cenuşie. Florile suntu d-o coloare mai deschisă şi stau mai desu de câtu la cele precedinte, suntu şi mai mari şi acoperite cu caliciu; numai în tinereţe baza frunzeloru este păroasu. Deară trunchiulu este aici mai înaltu decâtu la cele precedinte, este oacheşu sau cenuşiu. Această plantă creşte în nordulu Europei (s.e. Germania Nordică) în locurile băltoase, umede şi n-are nici unu altu folosu de câtu acela că înmulţeşte stratele turbei prin rădăcinele sale cele lungi. Deară se întrebuinţează şi la tabaci tocmai ca Vaccinum myrtillus, mai cu seamă în Italia. Căci toate trei feluri de Vacinium de care amu vorbitu aici (afără din rădăcinile loru) coprindu multu taninu. Deară coloarea dobândită din boabe se întrebuinţează multu pentru fabricaţiunea hârtiei colorate. RUBUS FRUCTICOSUS, murile negre, ronce, Brombeere) Caracterele. Frunzele suntu alterne şi compuse susu de câte 3, josu de 5 foliole, cele mai inferioare au vârfulu loru către peţiolu, peţiolulu principalu are pe dânsu ca nişte zgâburi, acoperitu cu  peri izolaţi şi avându spini întocmai ca nervulu principalu. Foliolele suntu ovale, ascuţite, dinţate la margine ca unu ferestrău, ceva ridate, susu suntu verzi închise, josu verzi deschise şi cam pâsloase. Dintre cele 5, cea mai superioară este cea mai mare, 3 1/2 police lungi, 2 1/2 police latu, avându şi peţiolulu celu mai lungu, pe cându perechea cea mai inferioare, are peţiole foarte scurte, suntu d-o lungime de 1 3/4 policiu şi d-o lăţime de 1 policiu numai. Florile s-areată de luna lui Maiu pâne la Septembrie la vârfuriloru ramurilor şi la unghiurile superioare ale frunzeloru arătându-se în forma de umbele ciorchinoase şi au peţiole ghimpoase. Diviziunile caliciului suntu lanciolate, ascuţite şi fără glandule. Sepalele caliciului suntu albe, câte o dată roşioare, eşancrate şi zbârcite (ridate). Fructulu este negru, lucitoru, se găteşte în lunile Augustu şi Septembrie, e foarte complicatu semănându cu fructele dudului şi are unu gustu acrişioru ca vinu; ramurile suntu roşii, colţate avându ghimpi cârligaţi. Acestu arbustu care s-areată mai pretutindenea în Europa, are o înălţime de 6-8 picioare, are ramuri dease, pendinte, curbate în josu, are şi ramuri care nu poartă fructe; la acela care poartă fructe, frunzele suntu compuse de 5 foliole. Folosulu acestui arboru provine din fructele sale care suntu mangiabile şi care colorează vinu roşiu şi lemnulu lui dă unu cărbune bunu pentru iearbă de puşcă. Suntu din acestu arbustu nişte varietăţi avându flori pline, frunze pestreţe şi fructe albe. Elu se înmulţeşte prin seminţe şi buturuge eşite din rădăcini, şi găsindu unu solu fertilu şi se înmulţeşte foarte iute, de aceea este vătămătoru păduriloru. RUBUS CAESIUS. (Ronce bleuâtre, Kriechende Himbeere) zmeure târâtoare. Caracterele. Frunzele suntu întreite, stau pe peţioli lungi, care suntu păroşi şi ghimpoşi (ca şi nervurulu medianu; deară foliolele au peţioli scurţi ce suntu lunguleţi, ovali eşancraţi încă o dată la lature ast-felu în câtu esu ca 5 foliole; foliolulu terminalu are unu peţiolu mai lungu. Florile suntu roşioare-albe, stau pe capacele ramuriloru, formându 3 sau 5 umbele cu mai multe flori; s-areată în luna lui Iunie sau în Iulie. Caliciulu este părosu, glandulosu, petalele suntu ovale, neascuţite, mari şi de coloare albă, (raru suntu roşioare). Fructulu care este unu bobu negru-vânătu, se găteşte în lunile lui   Augustu şi Septembrie şi are unu gustu ca la rubus fruticosus; seminţele suntu ovale şi ascuţite în oblicu. Acestu arbustu s-areată mai cu seamă în Germaniea pe câmpu şi în păduri şi este acolo foarte vetămătoru, din cauza ramuriloru sale care se târăscu foarte departe şi care se înmulţescu prea iute şi din cauza rădăcineloru sale care usucă solu. Ramurile sale suntu vinete, netede şi ronde. Oile i mănâncă cu poftă frunza. ZMEURILE. RUBUS IDAEUS, (framboisier, Himbeere). Caracterele. Frunzele suntu pinate şi consistă în 3, 5 sau 7 foliole ovale şi ascuţite; dinţate într-unu modu neecualu şi eşancrate în mai multe locuri; suprafaţa loru de susu este verde deschisu şi netedă, deară suprafaţa de josu are peri albi culcaţi, peţiolii ca şi ramurile tinere suntu peroşi şi cu ghimpi fini. Florile s'areată în lunele lui Maiu şi Iunie eşindu de la unghiurile frunzeloru şi la vârfulu ramuriloru în umbele ciorchinoase cu câte 2 şi 5 flori. Fructulu care este unu bobu, este la începutu albu-verde; deară cându se găteşte, adecă în luna lui Augustu, devine roşiu, avându şi unu odoru frumosu şi unu gustu plăcutu. Trunchiulu care stă dreptu în susu, ajunge la o înălţime de 3-4 picioare; în anulu d-întăiu, este verde cenuşiu, în anulu alu doilea este roşioru; are ghimpi drepţi, vărgaţi şi se usucă dupe doi ani. Acestu arbustu care s-areată mai în toată Europa în păduri şi tufişu, se cultive la noi mai cu seamă în grădini pentru fructulu seu, care, precum e ştiutu, se întrebuinţează la multe lucruri. În privinţa silviculturei, zmeurile ( ca şi toate felurile de Rubus) suntu o buriană rea care trebue stirpită; încă vătămarea loru în păduri nu ţine multu, fiindu că în anulu alu treilea se usucă şi moru. Aceasta însă nu trebuie să determineze pe silvicultoru d-a se lăsa de la stârpirea loru, fiindu că suntu aşia de roditoare în câtu pentru fie-care individu care moare, înviează 5, 6 alţi.  ILEX AQUIFOLIUM, (Houx commun, Stechpalme). Caracterele. Frunzele care suntu totu-d-auna verzi, suntu ovali, tari şi peloase, undulate la margine cu dinţi mari şi vârfulu fie-căruia dinte este întăritu cu unu ghimpe; suprafaţa de susu este verde închisă şi lucitoare, cea de josu este verde deschisă, amândoă însă suntu goale şi netede. Florile s-areată în luna lui Maiu în moţuri care esu de la unghiurile frunzeloru şi suntu ori ermafrodite, ori unisexuale (mascule). Fructulu este unu bobu cărnosu rotundu, roşiu tare şi coronatu cu caliciu, însă la unele varietăţi fructulu este albu sau galbenu cu frunze albe sau pestriţe. Acestu arbustu frumosu, ajunge la o înălţime de 6-12 picioare, şi creşte multu în climele meridionale pe locurile umbrite pe unu solu argilosu amestecatu cu nisipu; în poziţiunea liberă nu reuşeşte bine, asemenea sufere multă de geru. Lemnulu lui e albu, câte o dată verzişioru şi oacheşu în centru, prea tare şi greu şi se întrebuinţează mai cu seamă la instrumentele mecanice şi astronomice. Ramurile seale tinere, le mănâncu cerbu şi oile cu mare poftă; deară fructu seu este unu nutrimentu bunu pentru turturele. Fiindu că elu rabdă bine tăierea, de aceea  îlu întrebuinţează pentru gardurile viui şi pentru acestu scopu e prea frumosu; se înmulţeşte prin seminţe. Acestu arbustu este în genere raru în toată Europa, deară la noi nu se găseşte nici de cum. CURPENA. CLEMATIS VITALBA, (Clématite, Waldrebe). Caracterele. Frunzele suntu opuse, câte o pereche, pinate neregulatu şi suntu compuse de 5 foliole mici cordate, care suntu eşancrate în mai multe locuri şi dinţate cu dinţi mari. Lângă flori, frunzele suntu simple sau câte 3; peţiolii suntu spirali, învârtindu-se ca la zorele. Florile s-areată de la luna lui Iuliu până la finitulu lui Augustu la vârfurile ramuriloru şi suntu compuse de panicule dease, înavuţite în flori, d-între care doă esu vis-a-vis de la unghiurile frunzeloru. Florile stau totu-d-auna în susu chiar cându trunchiulu este culcatu în josu; pedunculii loru principali se divide în trei, acestea se urmează şi la amândoă ramurile sale laterale, pe cându celu de mijloculu este simplu şi nedivizatu. Petalele în numeru de patru, suntu mici şi pe amândouă suprafeţele suntu pâsloase, staminii se lărgescu în susu şi anterile loru stau la o parte. Fructele suntu ceva comprimate, oacheşe şi au coade păroase. Acestu arbustu ajunge la o înălţime de 15-20 picioare; trunchiulu are 8 colţuri şi ramuri opuse, o mulţime d-aceste ramuri se usucă, acelea însă care atingu pământu, producu rădăcini şi trunchiuri nuoi. Curpena creşte la noi într-o mare abondinţiă şi în alte locuri ale Europei Meridionale, ajunge la o vârstă de 15-20 de ani; ea se agaţă şi se încârligă pe toate obiectele ce le găseşte în drumulu ei, formând atunci multe frunze (ca zorelele), mai cu seamă cându găseşte unu solu proaspetu şi fertilu. Lemnulu ei este oacheşu în centru şi se întrebuinţează câte o dată de către tâmplari pentru ornamentu mobileloru; cu toate astea curpena este una din plantele cele mai vătămătoare pentru păduri, şi nu în deşertu se numeşte în limba germană, omorâtorulu arboriloru"Baummörber"; de aceea silvicultorulu trebuie să aibă la noi neîncetatu ochii asupra Curpenei ca să o stârpească cu desăvârşire. LEDUM PALUSTRE (Sumpfporst, Prazu de baltă). Caracterele. Frunzele suntu liniare, ceva ascuţite, nedinţate la margine şi făcute sulu, cu peţioli lungi şi stau risipite fără ordinu alternându şi opuse şi verticulatu câte trei frunze. Suprafaţa de susu este ridată şi verde închisu, faţa de josu este oacheşă şi pâsloasă, cele superioare suntu drepte şi stau depărtate de trunchiu, cele inferioare suntu alternate în josu. Florile suntu albe avându unu odoru plăcutu, deară ameţitoru şi stau în umbele ciorchinoase. Fructulu este o capsulă oacheşă care se găteşte în luna lui Septembrie. Acestu arbustu ajunge la o înălţime de 2-4 picioare, s-areată mai cu seamă în climele nordice ale Europei (în nordulu Germaniei) pe locurile nomoloase. Ramurile învechite suntu oacheşe şi crăpate, cele tinere suntu acoperite c-o pâslă oacheşă şi stau într-unu modu verticilatu ca la unele molifte. În raportulu silviculturei, această plantă este foarte vătămătoare păduriloru, fiindu-că se înmulţeşte prea multu din rădăcini. Cu toate acestea, este şi ea de oare şi care folosu, fiindu-că berarii în Germania o pune în bere ca s-o facă tare şi ameţitoare (spirtoasă) în loculu Emeiuliu (Humulus lupulus), însă o asemenea bere este vătămătoare sănătăţei. Cându taie cineva ramurile acestei plante în luna lui Aprilie sau Maiu la eşirea muguriloru, le usucă la unu locu umbritu şi le macină, această făină va coprinde multu taninu şi va fi foarte folositoriu tabaciloru. Deară albinele găsescu multu nutrimentu în florile acestei plante. ANDROMEDA POLIFOLIA (Horst) Caracterele. Frunzele suntu alterne, totu d-auna verzu cu peţioli scurţi, lunguleţi, lanciolaţi, ascuţiţi şi integri, susu verzi închişi, josu albi vineţi cu nervuri principale ridicate. Florile s-areată în luna lui Maiu pe vârfulu ramuriloru în umbrele simple, suntu roşii deschise şi stau pe pedunculi lungi, roşii. Fructele suntu capsule, se gătescu în luna lui Septembrie au 5 colţuri şi coprinde seminţe oacheşe ovalo-turtite. Acestu arbustu d-o înălţime de 1-1 1/2 picioru se găsescu mai cu seamă în Germania şi în alte ţeri nordice, pe locuri nomoloase, băltoase. Rădăcinele sale mergu prea adânci şi dupe uscăciunea loru, înmulţescu masa turbei ce se formează în acestu nomolu. Această plantă este o burieană rea în raportulu silviculturei şi trebuie stârpită. EMPETRUM NIGRUM (Rauschbeere) (boabele ameţitoare) Caracterele. Frunzele suntu liniare, tari, neascuţite, la faţa de josu fiindu pătrunse d-o linie albă, marginea loru nu e făcută sulu şi ele stau câte 3, 4 şi 5 pe unu peţiolu scurtu. Florile s'aretă în luna lui Maiu singuratice, eşindu din unghiurile frunzeloru; cele mascule suntu verzi-albe; cele femele suntu roşii frumoase; florile ermafrodite nu există. Fructulu este unu bobu de mărimea unei mazeri, rotundu şi negru la maturaţiunea lui adică în luna lui Septembrie. Acestu arbustu micu de 1-1 1/2 picioru înălţime, are ramuri lungi şi creşte pe munţii înalţi ca şi în văi umede şi nomoloase. Elu este partea cea mai dominintă în masa minerală combustibile numite turbe. Boabele sale ferte împreună cu petre acre, dau o coloare roşie frumoasă; deară păserile le mănâncă cu poftă. Această plantă este vătămătoare păduriloru, mai cu seamă celuloră d-aninu, de aceea trebue şi ea stârpită. SECŢIUNEA IV. DESPRE PLANTELE IERBOASE ALE PĂDURILORU. Introducere. 103 Întrebare. Ce înţelegemu sub numirea de ierburile păduriloru? Respunsu. Cu aceste numiri, numimu toate plantele păduriloru ce nu suntu lemnoase şi care crescu în păduri ori singuratice, seau  adunate în mari cuantităţi şi care de şi nu suntu coprinse în exploataţiunea păduriloru, însă au o importanţă mare pentru dânsele, fiindu că au o mare influinţă asupra sădirei, creşterii şi beneficiulu arboriloru silvici. 104 Întrebare. Cumu deosebimu aceste plante ierboase ale păduriloru? Respunsu. Le deosebimu totu dupe cualităţile loru fisiologice mai importante care rezidă, în seminţe şi în embrionulu loru; aşia deară le împărţimu în: a) Dicotiledoane, embrionulu cu două cotiledoane într-însulu   avându frunza cu nervuri reticulate (ca sita); b) Monocotiledoane; embrionulu cu unu singuru cotiledonu, avându frunze încongiurătoare trunchiului cu nervuri paralele şi [189] c) Acotiledoane, adecă plante fără seminţe şi embrionu. Deară unii împartu plantele în anuale, bisanuale şi vivace (ce trăiescu mulţi ani). 105. Întrebare. Cumu se deosibescu ierburile dicotiledoane de arborii de cotiledoni? Respunsu. Se deosibescu numai prin trunchiu, fiindu-că de şi la plantele dicotiledoane ierboase există unu trunchiu încongiuratu d-unu cercu lemnosu compusu de fibri şi raze mădulare, însă aici lipseşte existinţa cercuriloru lemnoase, precumu le găsimu la arbori dicotiledoni. 106. Întrebare. Care plantă ierboasă dicotiledonă merită cea mai mare atenţiune a silvicultorului? Respunsu. Această atenţiune merită mai cu seamă acele plante ale păduriloru care îmiedică creşterea arboriloru tineri sădiţi de către silvicultoru; atenţiunea lui trebuie să îmbrăţişeze cunoştinţa condiţiuniloru creşterei acesteloru burueni rele, şi modulu celu mai eficaciu ale stârpi cu desăvârşire. 107. Întrebare. Care suntu cele mai importante rapoarte în care se află aceste plante la arborii pădurei? Răspunsu. Aceste rapoarte suntu următoare:
I. La sădirea  păduriloru nuoi; aici e de observatu: a) În ce modu ierburile pădurei, determinează calitatea solului pădurei, prin urmare prin ce modu determinează felulu şi cualitatea arboriloru ce trebuie sădiţi cu folosu în aceste păduri nuoi. b) În ce modu existenţa erburiloru determinează modulu preparaţiunei solului pentru sădirea pădurei nouă. şi c) În ce modu existenţa şi chiaru conservarea unoru ierburi ale pădurei, suntu bune şi necesarie pen/tru [190] reuşirea operaţiunei sădirii păduriloru nuoi; adecă care dintre aceste plante îmbunescu şi înlesnescu creşterea arboriloru tineri. 2. La operaţiunea curăţirei şi întinerirei păduriloru vechi; aici este de observatu, în ce modu aceste ierburi influenţează la tăierea păduriloru, fie a păduriloru înalte, de mijloculu şi mici. Unu silvicultoru înţeleptu poate să afle multu de la prezinţia sau absinţia acestoru plante care îi va da povaţă preţioasă, cum trebuie elu să îmbunătăţească pădurile sale. 3. La cultura păduriloru prezinţa planteloru cryptogame (a muşchiloru şi a licheneloru) în păduri dă silvicultoriloru indicii bune ce felu de arboru în pădure se află în stare de progresu şi ce felu se află în stare de peire şi de decadenţă; prin urmare ce felu de arboru se poate cultiva în această pădure cu speranţiă de reuşire şi ce fel, nu. 4. La exploataţiunea păduriloru este de observatu, că dacă unu silvicultoru are o cunoştinţă exactă a naturei ierburiloru pădurei, o să poate trage chiar dintr'însele unu folosu foarte însemnatu, prin urmare va adăugi multu la valoarea păduriloru şi la beneficiulu care omulu şi statulu poate să aibă de păduri. 108. Întrebare În ce modu ierburile pădurei devinu vătămătoare păduriloru? Răspunsu. Ori fiindu-că acoperă suprafaţa pământului nelăsându locu sădirei arboriloru; ori fiindu-că rădăcinele loru subterane fiindu foarte lungi, se întâlnescu unele cu altele , prin cvare împregiurare arborele tîneru săditu nu poate să'şi întindă rădăcinele sale pentru a suge din pământu nutrimentu lui necesariu, sau fiindu că aceste buruieni prea mari şi dese , nebuşescu prea multu arborii tinerii şi'i omoară cu totu, sau celu puţinu că întârziescu multu creşterea loru răpede. 109. Întrebare. Care din ierburile pădurei se socotescu ca buruieni rele, adecă vătămătoare, care se socotescu de nevătămătoare? Răspunsu. Ca ierburi vătămătoare pădurile suntu privite: 1. Între ierburi (Dicotiledoane) cu flori colorate; Ajuga, Galeobdolon, Clinopodium, Epilobium, Hypericum (sunătoare), Iuncus, Lamium, Scirpus şi Stachys. 2. Între ierburi fără floarecolorată, (graminée sau Monocotiledoane): Carex, Aira, Agrostis, Holcus, Melica, Nardus, Elymus, Poa şi Triticum. Deară între felicis nevătămătoare şi chiare folositoare pomiloru suntu privite; a) Între dicotiledoane anuale: Euphorbia (laptele cucului), Galeopsis, Melempyrum şi senecio, chiar cându se află într'o mare cantitate. b) Între monocotiledoane sau graminée: Festuca, Milium (meiu) şi în genere toate ierburile ale căror rădăcini nu pătrundu adâncu în pământu şi ale cărora culmuri nu suntu prea înalte. c) Între dicotiledoane, care cu timpu se perdu de sine: Actea, asperula (dragaica), Hepatica, Lathyrus (mazere de pădure), Mercurialis, Orubus, Trientalis şi vicia. 110. Întrebare. Oare este posibilu d'a cunoaşte natura solului unei păduri, după cantitatea planteloru care crescu pe dânsu? Răspunsu. Suntu mulţi autori care pretindu aceasta şi aşa se citeşte în multe opere care tractează despre botanica silvică şi despre agricultură, ca plantele Elymus Europeus indice unu pământu calcarosu; că planta triticum repens indice unu pământu nisiposu şi că planta Dactylis glomerata indice unu pământu argilosu (cleiosu); însă aceste indice nu suntu prea sigure; fiindu că numitele trei plante, deşi în genere se găsescu mai cuseamă în numitele trei feluri de pământu; cu toate aceste, ele s'areată şi la alte feluri de pământu. 111. Intrebare. Aşia deară nu putemu se conchidem nimicu de la prezenţa unora plante ierboase în folosul conostinţelor necesarie pentru reuşirea operaţiuniloru noastre silvice? Respunsu . Prin fertilitatea sau nefertilitatea unui solu; prin cuantitatea materiilor ce se află în starea de împutrezire; prin gradulu umezelei mai cu seamă veara (adecă prin cuantitatea apeloru ploii care cade acolo veara); prin cuantitatea de feru şi d acide ce coprinde unu solu; asemenea şi prin poziţiunea lui şi cuantitatea de aer şi de lumină ce are, putemu negreşitu trage nişte concluziuni importante în folosulu operaţiunilor silvice. 112. Intrebare. Care suntu concluziunele silvice folositoare ce putemu se le tregemu din felulu creştere ierburilor din păduri în privinţa cualităţii solului? Respunsu. Cele următoare: 1. Pe unu solu prea grasu, ierburile pădurei suntu mari puternice cu trunchiuri însemnate, cu multe frunze, cu flori mari deară puţine la numeru şi asemenea cu puţine seminţe mature. 2) Pe unu solu simplu fructiferu şi proaspătu trunchiulu, frunzele şi florile se împuţinează la numeru, pe cându seminţele mature se înmulţescu. 3) Pe unu solu debilu, rădăcinele planteloru ierboase din păduri suntu mari, pe cându trunchiulu, frunzele şi florile remâne mici; din seminţe, numai o parte mică devine mature, şi chiaru astea remânu mici. 113 Intrebare Oare putemu să conoaştemu gradulu umidităţei solului prin plantele ierboase ce crescu pe dânsulu? Respunsu. Da! fiindu că dezvoltarea planteloru următoare ne areată într unu modu siguru, gradulu umidităţei, adecă. a) Pe unu solu uscatu se dezvoltă bine: Aira fluxuosa, Clinopodium vulgare, Euphorbia Cyparissias, Hieracium pilosella, Melica mutans, Narsus stricta, Tormentilla erecta, muşchii mici şi licheni cşaroatice. b) Pe unu solu proaspătu, ceva umedu, se dezvoltă bine: Actaea spicata, Aira cespitosa, Asclepias Vincetoxicum, Carex remota, Elymus caninus, Epilobium angustifolium, Eupetorium canebinum, Melica caerulea şi Saniculu europea. c) Pe un solu acru, umedu şi nomolosu, se dezvoltă bine. Scirpus juncus, Carex vericatoria şi muşchii mari. 114. Intrebare. In ce felu, plantele ierboase ale pădurei ce crescu în societate (într unu mare numeru) suntu folositoare pentru sădirea pădurilor? Respunsu. Fiindu că împiedică o schimbare prea repede a temperaturei (în locurile goale, pustioase, această schimbare este foarte repede), şi fiind că păstrează solu d o uscăciune prea iute; nişte împregiurări folositoare pentru operaţiunile silvice. 115 Intrebare. Care consecinţe practice putemu să tragemu din aceasta? respunsu. I Că trebue să menajămu şi să nu stricămu plantele ierboase şi să nu stricămu plantele ierboase ce acopere solulu peduriloru, aceasta e mai cu seamă necesarie la sădirea păduriloru de Aninu pe unu pământu nisiposu. Că unu solu tare şi legatu, uscându se, formează o crustă tare care lesne crapă, o împregiurare ce este foarte vătămătoare pentru arborii cei tineri; în asemenea locuri, plantele ierboase potu să fie depărtate de solu însă cu mare atenţiune şi numai atâta câtu trebuie. 3) Că diferitele pătime ale arboriloru tineri, se întâmplă mai multu pe unu pământu acoperitu cu plante de câtu pe unu pământu aratu 4) Mai toţi arborii păduroşi, suntu destinaţi a face solulu mai fertilu, prin urmare a priimi cu folosu sădirea arboriloru de rase nobile. 116 Intrebare. care ierbori păduroase înrăutăţescu cualitatea pământului şi pe care, Silvicultorulu nu trebuie să le sufere în pădurile sale? Respunsu. Acestea suntu în genere plantele cu rădăcini mari şi cu frunze prea mici s.e. Aira, Iuncus, Echium, Poa şi Scirpus. 117. Intrebare. care este causa că unele plante ierboase suntu folositoare şi alte suntu vătămătoare păduriloru? respunsu. Ierburile nevivace, care facu puţine frunze şi multe seminţe, nu ceru de la pământu atâtu nutrimentu şi nu lu acopere într atâta, de câtu ierburile vivace care facu multe frunze; căci acele uzurpează cu totulu toată suprafaţa solului, îlu sărăcescu cu desăvârşire, prin urmare vatămă multu creşterea păduriloru tinere. 118. Intrebare. Care suntu principurile ce trebuie să conducă pe silvicultoru în operaţiunea sa de stârpirea ierburiloru vătămătoare? respunsu. Principulu fondamentalu şi calăuza pentru silvicultorulu este modulu înmulţirei plantelor; adecă la plantele ierboase, anuale şi bisanuale care se înmulţescu numai prin seminţe, e destulu ca să urmămu cu dânsele următorulu modu de stârpire: "La timpulu înflorirei, sau puţinu timpu naintea maturaţiunei seminţei, trebuie se le tăiemu; şi urmămu aşa şi în anulu viitoru; deară nu e de ajunsu a le tăia multu timpu naintea înflorirei loru, fiindu că în acestu casu trunchiulu va produce flori nuoi şi nuoă seminţe; pe d altă parte, nu foloseşte nimicu d a le tăia dupe maturaţiunea seminţei, fiindu că atunci semânţa s a respânditu deja pe pământu şi a roditu buruieni rele. Aceste plante tăiate, potu se fie întrebuinţate ca nutrimentulu viteloru, fără vătămare pentru păduri". Deară la plantele ierboase vivace care se înmulţescu nu numai prin seminţe, ci şi prin rădăcini, la aceste nu e d ajunsu numita operaţiune de stârpire şi se cere următorulu modu, adecă: "Ceva înaintea înflorirei sau maturaţiunei seminţei, trebuie nu numai să se taie planta, ci chiaru rădecina trebuie stricată şi tăiată printr unu târnăcopu sau seapă, această operaţiune trebuie să se facă ori vara, ori toamna." Deară e bine ca unu silvicultoru să întrebuinţeze aceste amândoă metode combinate, fiindu că mai în toate pădurile se află amestecatu amândoă felurile de buruieni ce ceru aceste doă diferite metode de stârpire. Capitulu V. Despre plantele ierboase silvice dicotiledoane. 119. Intrebare. Cum se împartu aceste plante şi care dintr însele suntu vătămătoare păduriloru şi care nu? Respunsu. Le împărţimu în: a) plante fructuale b) plante florale şi în c) plante trunchiale. A. Intre plantele fructuale avemu vătămătoare şi nevătămătoare păduriloru, cele vătămătoare: Chaerophyllum sylvestre, Epilobium anugustifolium, Humulus lupulus (emeu), Orobus vernus, Urtica divica, Vicia cracca şi Vicia sylvatica. Cele nevătămătoare suntu: Tormentilla erecta, Spirea arincus, Fragraria vesca (frage) Trifolium rubens (trifoiu), trifolium alpestre şi Euphorbia esula. B. Intre plantele florale vătămătoare numimu: Hypericum perforatum (sunătoare). Intre cele nevătămătoare numimu: Anemone hepatica. C. Intre plantele trunchiare vătămătoare, numimu cele următoare: Asclepias vincetoxicum, Ajuga reptans, Echium vulgare, Stachys sylvatica, Salvia sylvatica, Digitalis purpurea, Digitalis ambigua, Atropa belladona şi Lammium maculatum. Deară între cele nevătămătoare numimu: Asperula odorata (Drăgaica) şi Arnica mantaua. 120. Intrebare. Care suntu semnele distinctive între plantele fructuale, florale şi trunchiale? respunsu. La plantele fructuale, semânţa este încongiurată d unu ovariu pelosu sau lemnosu şi mai totu d a una lipitu de caliciu; petalele corolei suntu în mumeru de 5, staminii suntu în numeru de unu sau 5, frunzele şi trunchiulu strebatu toate fasele dezvoltărei; rădăcinele suntu lemnoase. Aceste plante ceru condiţiuni bune pentru creşterea loru şi dau multe plante folositoare. La plantele florale, cea mai mare parte a dezvoltărei loru residă în seminţe; mai toate au o singură semânţă încongiurată d unu ovariu simplu sau că mai multe carpele se împreună şi atunci fructulu coprinde multe seminţe; floarea este simplă sau că e compusă de 3, 4, 5, 6, 8 sau 10 petale. Frunza este încorpurătoare (engainante) raru ca suntu pinate; ceru eară condiţiuni favorite pentru creşterea loru şi le preţuimu mai multu pentru frumuseaţa de câtu pentru utilitatea loru. In fine, la plantele trunchiale florile, suntu monopetale, tubulare ori crescute cu ovariu (epicordie) sau stându pe caliciu (pericordie) sau sub ovariu (Hyppocorolie); fructulu loru este mai totu d auna  o capsulă. Nu cere la creşterea loru condiţiuni prea bune şi se mulţimescu cu orice pământu. O să dămu acumu o descriere scurtă de toate plantele vătămătoare păduriloru. CHAMAEROPHYLLUM SYLVESTRE (cl.V ord. 2 D.L.) Caracterele. Rădăcina este conică, trunchiulu înaltu, dresu în susu, 2 4 picioare înaltu. Frunzele suntu pinate întreitu şi îndoitu, peţiolii suntu în formă de sgheburi. Florile plate, albe şi neregulate stau în umbele, cele de mijlocu nefructifere, înflorescu de la Maiu pînă la Iulie. Fructulu are o formă conică lunguleaţă subţiindu se în susu, coprinde 2 seminţe. EPILOBIUM ANGUSTIFOLIUM (Cl.VIII. ord. 1 D.L.) Caracterele. Rădăcina este târâtoare şi scoate unu trunchiu dresu de 3 4 picioare înaltu. frunzele suntu risipite şi ascuţite, verde cenuşii josu cu nervuri ridictae nedinţate, la margine. Florile frumoase formează o circhină dreasă piramidale; caliciulu este părosu şi roşioru, florile roşiu deschisu câte o dată albe. fructulu este o capsulă păroasă; timpulu înflorirei este Iulie şi Augustu. Se areată în locurile petroase, în pădurile muntoase. HUMULUS LUPULUS SAU EMEU SALBATICU. (Cl.XXI ord. 5 D.L.) Caracterele. Rădăcina are multre căpăţâni, pe fiecare anu scoate unu trunchiu lungu, rămosu; frunzele suntu aspre, au câte 3 sau 5 loburi sau ca suntu nelobate. Stipulele suntu cordate şi nedinţate, nepăroase şi returnate. Florile stau în unghiulu frunzeloru, s areată în luna lui Iunie, şi au bractee. cele mascule suntu amente singuratice, ovale, verzişioare aromatice şi amre la gustu; cei patru solzi de josu suntu totu d auna nefertili, fructulu seamană c o nucă, Emeulu se întrebuinţează la febricaţiunea berei. OROBUS VERNUS. (Cl. CVII ord. 3 D. L. ) Caracterele. Trunchiulu e dresu, golu, colţatu, înaltu de unu picioru şi mai multu, cu frunze goale peţiolate şi alterne, avându 6 pareche de foliole nepeţiolate şi integre; florile stau pe ciorchini axilare şi drese, stându la o parte, suntu roşie la începutu, pe urmă devinu albastre; fructulu este o teacă deasă, goală, roşioară devenindu pe urmă neagră. Se găseşte în locurile umbrite; timpulzu înflorirei este în luna lui Aprilie şi Maiu. seminţele suntu unu nutrimentu bunu pentru fezani. URTICA DIVICA SAU URSICA MARE. (Cl. XXI ord 3 D. L.) Caracterele. Rădăcina este târâtoare, trunchiulu are patru colţuri, este oacheşu 3 picioare şi mai multu înaltu şi e acoperitu (ca şi toate celelalte părţi ale plantei) cu ghimpi mici care ardu pelea, fiindu că suntu împluţi cu o materie arzătoare. frunzele suntu prţiolate, ascuţite şi ridate, stipulele suntu ovale, ascuţite şi dese în susu. Florile suntu în abondinţă, stau în panicule; cele mascule au caliciuri divizate în doue diviziuni cu o stigmă de forma unei pensule. Fructulu este o achene care coprinde o singură semânţă; timpulu înflorirei este în Iulie şi August. Această plantă este la noi o legumă pentru oameni, un nutrimentu bunu pentru animale şi înmulţeşete laptele vacilor. VICCIA CRACCA (vesce des oiseaux) (Cl. XVIII ord. 3 D.L.) Caracterele. Rădăcina poartă trunchiuri vărgaţi, păroşi, deară debili, d o înălţime de 2 3 picioare. frunzele suntu lungi, alterne, şi coprinde foliole făcute sulu, terminându se cu ghimpi fini. Furcile cu care se termină trunchiulu, are trei remuri, florile numeroase suntu violete, stându pe pedunculi lungi, astfelu ca ciorchinele florilor, şi suntu culcate una peste alta ca olanele caseloru, caliciulu golu tubularu, este ceva părosu, stigmele suntu asemenea păroase deară fructulu este o teacă goală, vânoasă: atârnată josu şi oacheşie, timpulu înflorirei este luna lui Iulie; planta se areată în locurile luminate ale pădurei. Este unu nutrimentu bunu pentru vite. VICCIA SYLVATICA (vesce des forets) (Cl.XVII ord 3 D.L.) Caracterele. Trunchiulu este vărgatu, rămurosu, d o înălţime de 2 3 picioare; frunzele suntu alterne, peţiolate şi coprinde foliole eliptice, neascuţite şi integre; stipulele suntu împărţite în doă părţi, dintre care una este ovală, calaltă rotundă şi crăpată multu. Florile suntu albe sau vărgate albastre sau punctate, stau pe pedunculi mai lungi de câtu peţiolu, formându circhini. Fructulu este o teacă goală. Timpulu înflorirei este de la Maiu până la Augustu. Planta s areată în păduri nedese, luminoase. Deară dintre plantele fructuale nevătămătoare păduriloru vomu numi cele următoare. TORMENTILLA ERECTA. (Cl. XII ord 3 D.L.) Caracterele. Rădăcina este lemnoasă, gălbioară şi la o tăietură orizontală areată ca o stea roşie şi produce multe trunchiuri drese sau şi culcate în josu, păroase şi furcate. Frunzele ridicate şi cele ce stau la partea inferioară a trunchiului suntu peţiolate, mai susu stau câte 3 şi opuse la punctele bifurcaţiunei a trunchiului. Stipulele de josu suntu tăiate în 3 sau 5 tăieturi; stipulele de susu suntu integre. Florile stau câte una pe punctele bifurcaţiunei trunchiului şi pe vârfulu lui, pe pedunculi lungi; au caliciuri împărţite în 8 diviziuni şi numai 4 petale, galbene şi oacheşe pe baza lor. Seminţele suntu ridate. Timpulu înflorirei este în Iulie şi Augustu. Planta se găseşte în păduri în locurile umbrite, pe unu solu proaspătu. Rădăcina se întrebuinţează de către tabaci. SPIREA ARUNCUS. (Cl. XII ord. 4 D.L.) Caracterele. trunchiulu e 4 6 picioare înaltu, vărgatu, golu, dresu. frunzele suntu alterne, peţiolate, goale, tripinate, cu foliole dinţate îndoitu. Florile stau în panicule lungi, spiciforme, pe peduncule scurte şi suntu albe; cele femele suntu mai mici şi stau pe panicule mai mici, n au stamini, ci 3, 4 sau 5 stiluri cu stigme ronde. fructulu este o capsulă, ce coprinde o semânţă sau două Timpul înflorirei este luna lui Iulie. Planta se areată în pădurile muntoase, pe locurile umede şi coprinde taninu de tăbăcie. FRAGRARIA VESCA (frage, fraise, erdbeere.) (Cl. XII ord. 5  D.L.) Caracterele. Rădăcina produce trunchiuri drese însă scurte, deară alte trunchiuri subterane, târâtoare şi lungi. Frunzele au peţiolo lungi, cu 3 foliole ovale dinţate şi nepeţiolate.Florile suntu drese, albe avându petale esancrate şi caliciuri cu 10 tăieturi. Fructul este sfericu, cărnosu şi d unu gustu dulce acrişioru. Rădăcina are solzi oacheşi. Timpul înflorirei este de la Maiu până la Iunie. Această plantă s areată în păduri, pe locurile fertile, luminoase, şi expuse soarelui. TRIFOLIUM RUBENS (trifoiulu roşiu). (Cl. XVII ord 3 D. L.) Caracterele. trunchiulu este semplu, dresu, tare şi părosu. Foliolele suntu lunguleţe, vânoase, vărgate şi dinţate finu. Florile roşii căte o pereche, stau cu capitele dese. Timpulu înflorirei e Iunie şi Iulie; s areată în păduri pe locurile luminoase, înalte şi uscate. EUPHORBIA ESULA. laptele cucului, Wolfsmilch. (CL. XI ord 3 D. L.) Caracterele. trunchiurile suntu unu picioru înalte, drepte sau culcate josu cu bazele loru, suntu rotunde, goale şi au o mulţime de ramuri nefertile. Frunzele suntu risipite, nepeţiolate, verzi cenuşii, cu unu ghimpe micu, sunt integre şi aciforme (ca aci) Florile stau în umbele ramoase în învelişuri de multe foi, eară învelişurile cele mici sunt cordate; petalele suntu camu cornate, semilunare şi oacheşe. Fructulu este o capsulă triunghiulară, goală şi coprinde seminţe rotunde şi albe. Timpulu înflorirei  suntu lunile lui Maiu şi Iunie. HYPERICUM PERFORATUM , SUNATOARE. [Cl. XVII ord 4 D.L. Caracterele. Rădăcinele suntu târâtoare, dându o mulţime de trunchiuri drese, goale, rămuroase şi d o înălţime de 1 2 picioare. Frunzele suntu opuse, nepeţiolate, ovale lungi, neascuţite şi îngăurite cu găuri foarte mici. Florile formează la vârfu o paniculă foioasă. Sepalele caliciului suntu ascuţite, integre, fără glandule; deară petalele corolei suntu galbene, ovale şi mai lungi de câtu sepalele, pe o parte suntu esancrate avându acolo şi glandule negre. fructulu este o capsulă ascuţită, ceva triunghiulară, cheşă şi coprinde multe seminţe. Timpul înflorirei este Iunie până la finitulu lui Augustu. se înmulţeşte lesne prin semânţe, este la noi unu remedu popularu în contra plagelor (rănilor), adecă florile de sunătoare muiate în untulu de lemnu (untu de sunătoare). Deară plantele florale nevătămătoare pădurilor suntu cele următoare. ANEMONE HEPATICA [Cl. XIII ord 6 D. L.   Caracterele. Rădăcina este fibroasă, dându multe frunze, stându împreunate, peţiolate cu peţioli lungi, goale şi lucitoare pe suprafaţa loru de susu, pe cea de josu asuntu păroase ca şi peţiolii. Pedunculii, de lungimea unui degetu, suntu păroşi şi ceva mai lungi de câtu frunza şi s areată  mai nainte de câtu frunza. Florile suntu albastre deschisu, şi au îndoite antere. Timpulu înflorirei suntu lunile Martie şi Aprilie; planta se areată în păduri pe locurile umbrite petroase, însă fructifere. ASCLEPIAS VINCETOXICUM. (Cynanchum vincetoxicum) [Cl. V ord 2 D. L. Caracterele. Rădăcina este târâtoare şi dă   unu trunchiu dresu, simplu, d o înălţime de 1 1 picioru. frunzele suntu opuse, peţiolate şi integre. Florile stau ca umbele terminale avându câte 5 nectarie goale inăuntru. fructulu este o capsulă neascuţită cu corone lungi albe ale seminteloru. Timpulu înflorirei: Maiu şi Iunie. Planta s areată în pîduri muntoase. Laptele care iese din această plantă, este veninatu (otrăvitu=. AJUGA REPTANS. [Cl. XIV ord J D. L. Caracterele. Trunchiulu principalu e dresu şi nepărosu (golu). Trunchiurile radicale suntu târâtoare. frunzele suntu obovale, neascuţite şi esancrate, se termină în modu neotărâtu în peţioli largi şi lucitori. Florile verticilate, suntu numeroase susu, mai rare josu, păroase (ca şi caliciu) albastre, şi la base suntu albe. Buza de josu are 4 despărţituri; suntu şi varietăţi cu flori albe şi cu flori roşioare. Timpulu înflorirei este de la Maiu până la Iulie. Planta s areată la noi în mulţime în păduri şi pe câmpuri ceva umbrite; coprinde o materie colorante. ECHIUM VULGARE. CAPULU SEARPELUI [Cl. V ord 1 D. L.  Caracterele. Rădăcina este anulate, dându mai multe trunchiuri dese d o înălţime de 1 1  picioare, foile rădăcinale ies neotărâte din peţiolii loru. frunzele trunchiare suntu alterne, nepeţiolate, lanciforme şi cu peri tari. Florele stau în spicuri mici ramoase, necurbate, care formează o ciorchină, au caliciuri divizate în 5. STACHYS  SYLVYTICA. (Cl. XIV, ord 1 D. L. ) Caracterele. Trunchiulu este dresu, părosu, de 2 picioare înaltu. frunzele suntu mari şi ascuţite, esancrate, păroase la amândouă suprafeţele şi moi. Florile suntu verticilate, câte 6; pe fundulu loru au stamini păroşi cu peri tari. Timpulu înflorirei este luna lui Iunie, arătându atunci unu odoru neplăcutu (puturosu). Planta s areată în păduri, în locuri umbrite. O varietate a acestei plante, este stachys germanica; şi asta este vătămătoare pădurilor. SILVIA SLIVESTRIS. jaleşu din păduri, Cl. II ord. 1 D. L. Caracterele. Frunzele suntu lanciolate, cordiforme, dinţate. trunchiulu este părosu şi florile stau în spicuri verticilate, avându caliciuri neregulate şi corole labiate de colori albastre, avându şi bracteae colorate, d o lungime ecuală cu caliciu. Timpulu înflorirei suntu lunile Iulie şi Augustu. Această plantă s areată în păduri, pe movilele verzi, ierboase expuse soareleui. DIGITALIS PURPUREA Degetarulu (Cl. XIV ord. D. L.  Caracterele. Trunchiulu este simplu, dresu, rotundu, părosu, d o înălţime de 2 3 picioare. frunzele sunt alterne, se termină într unu modu nesimţibilu; peţiolii suntu ovali, lanciolaţi, sbârciţi (ridaţi), esancraţi şi acoperiţi cu peri moi pe faţa de josu. Florile suntu ciorchini lungi, drese, cu multe flori, avându o coloare roşie frumoasă cu pete oacheşe în întrulu corolei. Timpulu înflorirei este de la Iunie până la Augustu; această plantă s areată în pădurile muntoase, pe locurile uscate şi proaspete. Odorulu acestei plante, produce o ameţire, toată planta este veninată şi se întrebuinţează în medecină. D aceste plantă existu şi alte varietăţi, precum Digitalis germanica şi ambigua, cu flori albe gălbioare. ATROPA BELLADONA. Cereşe ameţitoare (Cl. V. ord. 1, D. L.)  Caracterele. rădăcina este groasă şi produce unu trunchiu dresu, rotundu de 3 6 picioare înaltu, camu părosu şi care se împarte în 3 părţi; deară ramurele se împartu numai în 2; frunzele au peţioli scurţi, suntu ascuţite, ovale, integre şi stau câte o pereche. Florile suntu pedunculate singuratice, pendinte şi stau în unghiurile frunzelor; corola este d o coloarea violată murdară, galbenă pe baze şi pe din afară este camu păroasă. fructulu este o boabă roşie lucitoare şi seamănă c o cereaşie, are în neuntru două despărţituri. Timpulu înflorirei suntu lunile Iulie şi Augustu; planta s areată în pădurile muntoase, puţinu la noi, multu în Transilvania. Planta aceasta este foarte veninată, putemu zice: este cea mai mare otrava vegetală; toate părţile ei suntu otrăvite şi asemănarea boabeloru cu cereşe a produsu multe nenorociri, fiindu că unii le au mâncatu dreptu cereşe şi s a otrăvitu de moarte; se întrebuinţează în medicină. LAMMIUM MACULATUM. [Cl. XIV ord X L. Caracterele. Frunzele, suntu păroase şi mici, dinţate, şi d o coloare verde închisu; toamna şi în tinereţe suntu pătate cu pete albe. Florile stau în verticile câte 10 la unghiurile frunzelor, suntu labiate cu buza de susu boltită, cu buza de josu tăiată în doă şi cu unu dinte la amândoă laturile. Coloarea floarei este roşie deschisă, cu o pată închisă, e cordi forme la buza de josu. Trunchiulu este patratu, părosu, rămurosu şi are înălţimea unui picioru; timpulu înflorirei suntu lunile Aprilie până la iulie. DRAGAICA , ASPERULA ODORATA. [Cl. IX ord 1 L. Caracterele. Rădăcina este târâtoare şi produce unu trunchiu dresu, simplu, golu, pătratu, d înălţimea de   1 picioru  . Frunzele suntu integre, goale, tari la margine şi stându câte 8 împregiurulu ramuriloru. Florile suntu albe, au unu odoru plăcutu şi formează o umbrelă ramoasă, împărţită în 3, la fiecare dispărţire a pedunchliloru se află 2 bracteae opuse. Seminţele au peri încârligaţi. Timpulu înflorirei suntu lunele Maiu şi Iunie. Planta s areată în păduri în locurile umbrite. ARNICA MONTANA. [Cl. XIX, ord. 2 L caracterele. Trunchiulu este dresu; simplu, vărgatu, cu peri coloraţi, d o înălţime de 1 2 picioare, există câte o dată şi 2 3 ramuri opuse, uni florale. Frunzele suntu groase, neascuţite, păroase, pe faţa de susu verde închisu, pe cea de josu, verde deschisu, stau desu împregiurulu rădăcinei şi suntu opuse la trunchiu. Florile suntu în formî de discuri cu 16 flori galbene compuse (ca ochiulu boului); caliciulu este îmbricatu (ca olanele caseloru); seminţele suntu simple şi aspre. Timpulu înflorirei: Iunie până la la Augustu. Planta se găseşte în păduri muntoase pe locurile luminate. Aceste plante se întrebuinţează multu în medecină în contra răniloru de lovituri, tăieturi, căderi etc. SECŢIUNEA V. Despre arbuste şi ierburi monocotiledoane din păduri. 121 Întrebare. Care suntu caracterele distinctive ale acestoru plante? Respunsu. Coaja, lemnulu şi măduva nu suntu separate în diferite regiuni, prin urmare nu adogă pe fiecare anu cercuri lemnoase nuoi, prin urmare nici nu crescu în grosime; tigiulu (trunchiulu) nu e ramificatu, n are nici muguri, deară la frunze există numai fibri în lungime. La căpătâiulu superioru alu tigiului esu frunze care l învelescu, deară la căpătîiulu lui de josu, esu fibri radicali ca nişte legături de aţă; în loculu muguriloru găsimu la trunchiu nişte noduri, de intervalu în intervalu (precumu la Germinee). Florile esu chiar de la tigiu prin pedunculi ramificate sau nu; de multe ori florile suntu imperfecte adică ori că lipseşte caliciulu ori corola şi numerulu sepaleloru, petaleloru, şi alu stamineloru este 3 ori unu numeru înmulţitu cu 3. Aceste plante ceru o mare cuantitate d apă, unele d întrânsele suntu burueni rele pentru păduri, altele indicu cualitatea pământului, deară raru găsimu între dânsele adevărate plante vătămătoare păduriloru. 122 Întrebare. Cum împărţimu aceste plante? Respunsu. Le împărţim în: a) Aroidei (precumu: Arum maculatum; Aristolochia, Clematis) care indică unu solu proaspătu; la noi nu există. b) Liliacee (precumu e crinu, laleaua, tulipa) şi asti suntu rarea în păduri; indicu unu solu umedu şi nomolosu. c) Juncacee care se împarte în 3 familii adecă: 1 Juncee, cu unu tigiu fără noduri; fructulu e o capsulă. 2 Cy peroidee, tigiulu e nodosu încongiuratu de frunze, au câte 3 stamine şi ovarii cu 3 stiluri; fructulu este o nucă. 3 Graminee de care există unele cu spice (spicatae) şi alte cu panicula (paniculate), fructulu este o careopse. Se vorbimu aici despre unele din aceste plante. Dintre orchideile avemu în Romania Orchis morio, orchis mascula şi pyramidalis cunoscute în limba ţeranului cu numirea de floarea ciudată; au flori roşii, unu trunchiu d înălţimea unui picioru şi frunze lanciolate, deară la rădăcină au nişte tuberculi ovali; înflorescu în lunile Maiu şi Iunie; de la tuberculi se face salipu. Suntu însă alte orchidee cu rădăcini nu tuberculoase ci palmate, adecă în forma unei mâine: precumu Orchis maculata, cu flori pistriţe; înflorescu în luna lui Iunie cu flori roşii deschise, rădăcinele suntu negre. In fine suntu orchidei în formă de moţuri precumu este orchis albida cu frunze lanciolate, cu flori gălbioare şi cu unu odoru de vanilie. Între plantele monocotiledoane din familia Smilaceeloru numimu aici ghioceii de Maiu (Convallari majalis) cu flori albi şi boabe roşii; sunt cunoscute de toată lumea. Între Alliacee numimu Allium ursinum (usturoiulu ursului) florile au câte 6 petale şi stau în umebrele înalte, frunzele seamănă cu acele ghioceiloru, rădăcina este o ceapă albă şi creşte în păduri în locurile umbrite. Din familia Juneaceeloru numimu aci Iuncus. Floarea seamănă cu aceea a gramineeloru, are 6 foiţe (glumi) lungi în loculu petaleloru, dintre care 3 exterioare acopere pe cele 3 interioare. fructul este o capsulă triloculare; la unele, trunchiulu n are frunze, şi florile în panicule stau la o parte (s.e. la juncus cunglomeratus; J. effusus şi J. glaucus); la altele trunchiulu totu e golu însă panicula floriloru stau pe capetulu seu (precumu la juncus squarrosus), în fine suntu feluri de juncus care au unu trunchiu acoperitu cu frunze (precumu la juncus sylvaticus), la celu dupe urmă felu aparţine şi felurimi de luzule, pe care silvicultorulu nu le vede cu plăcere în păduri, fiind că suntu vătămătoare arboriloru tineri. Familea a doua a juncaceeloru adică cyperoidee coprinde doue genuri, adică genulu Scirpus (trestie Binse) şi genulu Carex (riedgras). SCIRPTUS (C.III ord. I: L.) deosebimu trei speţe de scirpus adecă: 1. Trestie nomolu (scirpus cespitosus) cu trunchiuri ronde şi vărgate şi foarte mici, fructulu este o nucă neagră. 2. Trestie de pădure (Sc. sylvaticus) cu trunchiuri triungulare şi foioase, rădăcina este târâtoare şi seminţe (nuca) are 5 6 peri tari încârligaţi; înfloreşte în Iunie şi Iulie 3. Trestie de baltă (Sc. palustris). Spicele suntu goale, stau pe vârfulu trunchiului care este golu şi elu, avându o înălţime de 1 2 – 3 picioare, se întindu multu pe locuri umede, înflorescu în IUlie şi augustu, seminţe (nuca) are 4 peri tari. Toate trestiile indică unu solu nefertile şi slabu şi elu îlu înrăutăţescu şi îlu slăbescu însă mai multu, de aceea silcicultorulu trebue să le stârpească, ori prin uscarea locuriloru umede, nomoloase şi băltoase sau prin stârpirea directă cu sapă. Să vorbimu acumu de genulu: CAREX (Riedgras) (Cl. XXI ord. 2 L.) Caracterele genului. Florile suntu unisexuale, mascule şi femele aflându-se în spice amentoase, cu caliciuri unilobulare; cele mascule n-au corole ci 3 stamine, cele femele au corole c-o singură peţiolă (glumu) şi 2-3 stiluri; fructulu este o seminţă triunghiulară încongiurată de glume, acestu genu se împarte în 3 tribute adică: I tributu. Spicele au flori d-amândoue scxe, şi cele femele au 2 stigme. 2 Tributu. Spicele au flori numai d-unu singuru sexu, cele femele n-au pedunculi. 3 tributu. Spicele au flori numai d-unu singuru sexu, deară florile femele au pedunculi. În tributulu I-iu suntu coprinse: Carex muricata, trunchiulu e triunghiulariu 2 picioare înalte. carex remota, trunchiulu eară triunghiularu deară mai micu. Carex arenaria, rădăcina e târâtoare, trunchiulu triunghiularu, 1-2 picioare înaltu. În tributulu 2-lea suntu coprinse: Carex digitata, triunchiulu e turtitu, frunzele liniare. Carex Montana, creşte numai pe munţi. Carex praecox, carex ciliata, şi C. Caespitosa. În tributulu 3-lea suntu coprinse. Carex sylvatica sau Drymeja, triunchiulu e triunghiularu, 2-3 picioare înaltu, frubzele suntu tari, are susu o spică masculă, mai josu 4-5 spice femele, creşte în locurile nisipoase, înfloreşte La Maiu. Carex hirta, are o rădăcină târâtoare, culmulu triunghiularu e de 1-2 picioare, înaltu, are 2-3 spice mascule nepedunculate, capsulele suntu ghimpoase; creşte în locurile de josu şi nisipoase, înfloreşte la maiu şi Iunie. Toate felurile de Carex (se cunoaşte 80-90 feluri) nu dau unu nutrimentu bunu pentru vite, indică unu solu nisiposu şi unde nu suntu prea respândite, nu suntu vătămătoare arboriloru tineri. Familia a treia a juncaceeloru suntu granumeele. Gramineele. caracterele familiei. Rădăcinele suntu fibroase, trunchiulu este unu adevăratu culmu nodosu şi golu în năuntru. de fie care modu esu flori lungi şi înguste încongiurătoare culmului, la fiecare foaie există la baze o limbuliţă. În loculu sepaleloru şi petaleloru suntu aici glumi, cei inferiori suntu mai tari şi au de multe ori câte unu firu lungu şi tare (s.e. la orsu), mai susu suntu glumi caliculari şi eară mai susu suntu glumi corolari care suntu foarte mici; staminii suntu în mumeru de 3, stilurile suntu 2; semânţa este lipită de pericarpiu (este o cariopse). Unele graminee au flori în formî de spici (spicata) şi altele le au în formî de panicule (paniculate). Între gramineele spiculate numimu: Nardus stricta. Spicele compuse suntu drese, stau la o parte şi coprindu flori roşii sau violete; frunzele suntu tari, culmurile suntu sunţiri, drese şi 4-6 police înalte; îmfloreşte în Iunie, creşte în păduri în solurile umede ca şi uscate, se întinde multu, trebue stârpită prin sapă. Elymus europeus. au spici mari drese, spiculele secondarie au câte 2 floricele, frunzele suntu lung şi ascuţite, suntu acoperite cu peri, cari mergu în josui culmulu are o înălţime de 2 picioare, înfloreşte în, Iunie şi Iulie şi se afla în păduri de munţi. Elymus arenarius, au spice lungi de 3 1 2 picioru spiculele secondarie au câte 3 floricele, glumii caliculari suntu mai mari de câtu glumii corolarie; culmulu este 2 picioare înaltu, rădăcina e tare şi foarte târâtoare; înfloreşte în Iulie şi Augustu, se areată pe ţermurile nisipoase lângă mare şi râuri; chiaru fiindu acoperitu cu nisipu, totu creşte; o altă speţe analogă este Elymus caninus. Triticum repens. (Chiendent, Quecke) are spice drese, 2-3 police lungi, care coprinde 2 rânduri de spicule nepedunculate cu floricele; culmulu e de 2 picioare înaltu; frunzele suntu plane; este o burienă rea în grădini şi păduri, fiindu că rărăcinele sale subterane se întindu departe; acoperindu cineva pământulu cu frunze îndată dupe sădirea grădinei sau pădurei, această burieană nu va putea sa se atrate. deară între gramineele paniculate numimu: Agrostis vulgaris, panicula e întinsă, la vârfu avându glumi dinţaţi cu loburi neecuali, spiculele secondarie suntu verzi sau violete; culmule are 2-4 picioare înălţime. frunzele suntu liniare, rădăcinele suntu târâtoare, la articulaţiunele loru producu culmuri nuoi, înfloreşte în Iulie şi augustu; o varietate d-acesasta este Agrostis alba. Arundo silvatica, panicula este aspră, cu loburi glumiloru axuţiţi, cu peri mici, cu o ariste (arista, barbe= curbate şi lungi care stă pe caliciu; culmulu are o înălţime de 2-3 picioare; înfloreşte în Iunie cu flori albe, verzi şi roşii, creşte în păduri pe locuri uscate. Melica caerulea, paniculele suntu strânse, compuse de spiculele cilindrice şi drese; culmulu este 1-2 picioare înaltu, josu grosu şi unu singuru nodu; înfloreşte în Iulie cu flori violete, se areată în păduri în locuri umede. O altă varietate este Melica mutans cu flori albe violete cu unu culmu patratu şi frunze late; creşte pe locuri uscate în păduri. Aira canescens. Florile au glumi exteriori roşii, cei interni suntu verzi, cenuşii sau albi; paniculele suntu întinse, frunzele suntu liniare şi tari, culmulu e d-unu picioaru înălţime, înfloreşte în Iulie şi Augustu, se află pe locuri nisipoase în păduri. O varietate este A. Caespitosa, frunzele suntu plane şi susu cu 5 vine; culmulu e 2-3 picioare înaltu; înfloreşte în Izunie şi Iulie, s-arară în locurile luminate ale pădurei. Poa nemoralis, florile stau în panicule subţiri unilaterale (pe o parte) compusă de spiculeţe ascuţite, asupra avându câte 2 floricele; culmulu e curbatu înderetu, 2 picioare înaltu: rădăcina e foarte târâtoare, înfloreşte în iunie şi Iulie. S-aretă în locuri luminate şi ierboase. Holcus borealis sive odoratus, panicula este întinsă, caliciurile au câte 3 flori, amândouă florile inferioare suntu mascule, culmulu e 1-2 picioare înaltu cu frunze liniare, oblice la margine. Rădăcina este târâtoare. Festuca (fetuque, Schrvingel) exite o f. rubra cu spiculeţe, cu ariste şi compuse de 5 floricele, cu unu culmu de 1-2 picioare înălţime, cu frunze păroase făcute sulu, cu o rădăcină târâtoare, înfloreşte de la Iunie până la Augustu pe locurile nisipoase şi o festuca sylvatica; aici spiculeţele au câte 3 floricele, florile n-au ariste; culmulu are 3-4 picioare înălţime, e rotundu, vărgatu şi netedu, cu frunze ascuţite verde-cenuşii. Rădăcina e groasă; înfloreşte în Iunie şi Iulie; s-areată în păduri de munte , pe unu solu porosu. Bromus giganteus. Panicula este foarte lungă, până la 3 picioare, spiculeţele suntu verzi cu 5-7 floricele; plumii corolari au o ariste curbată. frunzele suntu foarte lungi şi tari; culmulu netedu, vărgatu şi 4-5 picioare înaltu; înfloreşte de la Iunie până la Augustu s-areată pe unu solu proaspătu. Dactylis glomerata; Panicula e unilaterale, sferică, spiculeţele au 3-4 floricele verzi sau roşii şi fără ariste, frunzele suntu tăiătoare; la margine, culmulume netedu vărgatu, de 1 1 2 – 2 picioare înaltu; înfloreşte în Iunie şi Iulie în păduri de moliftu în locurile luminate; nu e vătămătoare poduriloru. Toate gramineele le găsimu mai cu seamă pe locurile poroase, nisipoase cu unu subsolu neadâncu; trebuie să se păzească a nu le depărta îndată, fiindu că altmintrelea solulu poate să se usuce lesne şi să strice arboriloru tineri ale cărora rădăcini pergu adâncu în pământu; graminele nu prea vatămă; însă nu trebue acolo cosită iearba prea des, fiindu că atunci tocmai o să se înmulţească prea multu, o să acopere pământulu ast felu în câtu ploaia să nu poată intra în pământu şi o să vatăme arboriloru. În genere, unde graminele reuşescu bine, acolo toţi arborii o să reuşească, afară de prinus, picca, fiindu că rădăcina la ei se întinde orizontalu şi nu în adăncime. daca însă vrea cineva să stârpească gramineele, să  are bine pământulu veara şi toamna, căci o lucrare superficială a pământului cu sapa primăvara, înmulţeşte gramineele, în locu d-a le stârpi. SECŢIUNEA VI. Despre plante acotidedoane (Cryptogame) importante în silvicultură. A. FILICES (făringe). 123. Întrebare. ce suntu faringele (filices, fougeres, farrenkrauter)? Respunsu. astea suntu plante cu o rădăcină tuberculoasă, din care ese unu trunchiu la care se află numai o singură frunză, însă împîrţită în mai multe despărţiri. Aceste plante poartă fructele loru pe partea d-îndărătu a frunzeloru şi la resfirarea loru primaveara, suntu făcute sulu în modulu spiralu. 124 Întrebare. Cumu suntu făcute rădăcina, trunchiulu, frunza şi fructu? Respunsu. A. Rădăcina este compusă numai de ţesetură celularie şi este încongiurate de o mulţime de foiţe particulare (mycellium) uscate ca tărâţea, din care esu trunchiure tinere (care remânu împreunate cu cele vechie până ce s-a putrezitu) şi fibre rădicali care se termină în nişte scufe mici, spongioase. B. Trunchiulu faringeloru este totu-d-a-una simplu, făcutu în formă de sgebu, golu sau acoperitu cu numitele foiţe particulare, în neuntru are una sau mai multe legături de vase care suntu încongiurate c-o oacheşie şi celulară. C. Frunzele suntu o continuaţiune a trunchiului, de forma pinată, bifiurcate şi chiar tripiunate, adecă tăiate într-unu modu foarte frumosu (ca orbate), au nervuri şi vase; apoi pe partea de josu au nişte glandule, frunzele nepurtătoare de fructe suntu mai împărţite de câtu cele purtătoare de fructe. D. Fructulu s-areată pe partea dorsale (de dindărătu) a frunzeloru, lângă vase şi formează capsule c-o mulţime de seminţe particulare (spore) oacheşe, pulberoase şi aspre. Aceste capsule suntu subţiri, păloase, celularie încongiurate c-unu anelu care, la maturaţiune, se rupe şi lasă se scape seminţele. Capsulele suntu adunate în grămezi şi grămezuile suntu încongiurate c-unu vălu. 125. Întrebare. care feringe suntu vătămătoare păduriloru? Respunsu. Cele următoare: 1 Polypodiaceele, la care grămezile capsuleloru, şi fructele cu veluri, se află pe partea de înderătu a frunzeloru. 2  Lycopodiaceele, aici capsulele au o pulbere fine. 3 Equisetacele, aici trunchiulu este compusu de nişte articulaţiuni conice; aici există şi anterdie ) o formaţiune analoagă cu anterile stamineloru). deară între Polipodiacee deosebimu: a) acelea ce au unu anelu fără velu şi b( acelea ce au unu anelu şi unu vălu; între cele d-întâiu numimu aici. Polypodium vulgare, cu frunze semipinate Polypodium dryopteris, cu frunze tripinate, amândoă există în păduri petroase. Între cele cu veli numimu: Aspidium filix mas cu frunze bipinate, capsulele stau în 2 rânduri, e de 2 picioare înaltu; e mai pretutindeni în păduri. Aspidium Thelyptoris, e semi-bipinatu, s-areată în locurile umede turboase, 1 1 2 – picioare înaltu. Aspidium spinulosum; foile suntu ghimposase 1 1 2 picioare înaltu. Atyrium felix foemina; frunzele bi-semi-pinate, capsulele suntu lungi. Pteris aquitana cu frunze tri-bi-pinate, trunchiulu colţatu, rădăcina vibvace şi tăind-o, areată forma unei acuile (vultur, de aceea şi numirea de pteris) e pretutindeni în păduri şi ajunge la mărimea unui omu. Între lycopodiacee numimu aici. Lycopodium clavatum, cu unu trunchiu târâtoru, lungu, frunzele risipite împregiurulu trunchiului cu unu vîrfu ghimposu, spicele cilindrice; din capsulele acestei plante ese pulbere galbană numită lycopodium ce se vinde în farmacie. Lycopodium cumpanulatum, e mai multu în păduri de bradu şi pinu, e înaltu şi rămosu. Între Equisatacie numimu. Equisetum sylvaticum, trunchiulu e bi-ramosu cracile suntu aspre, patrate şi curbate în josu. deară ramurile duntu triunghiulare, seminţa e o pulbere verde, e în păduri umede. B. LICHENE. 126. Întrebare. Ce ca să zică lichene Respunsu. Aceste ca să zică plante acotiledoane verzi cu rădăcini filiforme, cu trunchiuri foioase şi cu fructe particulare (theea). Aceste plante suntu compse numai d-o ţesetură celularie; deară în fructe suntu coprinse nuşte seminţe particulare (seatelle) fiindu acoperite ca unu copaciu. În detaliu observămu cele următoare: Rădăcina este fibroasă, simplă sau compusă, orizontală sau oblică, la trunciu şi chiaru la unghiurile frunzeloru s-areată de multe ori rădăcini nuoi. trunchiulu este simplu sau divizatu,  ramosu saz furcatu, înfăţişându forme d-arboru sau s-arbustu. frunzele formează partea principală a licheneloru căci în ele reyidă vitalitatea plantei. Au o formaţiune foarte simplă nu suntu nici o dată peţiolate raru au unu învelişu, deară adese ori au o nervură sau doă; la o nutrire abondinte, aceste nervuri se dezvoltă şi devine firi suculente. frunzele licheneloru poate să înfîţoşeze felurimi de forme. Florile livheneloru şi a muşchiloru poate se fie nascule, femele şi neutr, poate să se areate la baze, la vărfu sau la o parte a trunchiului. fruczulu este unilocularu, este o capsulă închisă c-unu copaciu care se  mătură înaintea capsulei şi sare atunci departe, lăsându seminţele ca să easă afar; de la seminţe esu întâiu nişte firi articulaţi din care se formează trunchiulu. Vieaţa şi activitatea acestoru plante e neîntreruptă şi mai cu seamă iearna suntu active, tocmai atunci cându suntu foarte verzi, numai la o uscăciune mareele stau în creşterea loru, până cându vine ieară o umezeală, atunci reînviează din nou. În genere muşchii înflorescu toamna şi primăvara şi poartă fructe veara, sau şi iearna. 127 Întrebare. În ce modu muschii lichenele suntu vătămători şi folositori pădurilor? Respunsu. A. suntu vătămători fiindu că 1. Se întindu prea multu, acopere solulu şi nu lasă apa să se evaporeze, sau că nu lasă erulu să pătrundă la plantele tinere. 2 Cându o pădure nu e bine îngrijită sau că nu sădită dupe cumum trebue, atunci începe muşchii a se întinde prea multu în aceste păduri. 4 Insectele vătămătoare arboriloru, găsescu la muşchi unu asilu siguru unde se ascundu şi nu putemu, să le stârpimu. Căndu veara o pădure uscată începe să arză, atunci muşchii suntu conductorii focului şi atunci toată pădurea este peste puţinu praa focului. B. deară lichenele şi muşchiim folositori pădurilor se explică prin punctele următoare: a) Fiinfu că facu ca solulu să remâe proaspătu, că semânţele germinează mai bine, că arborii tineri să găsească unu nutrimentu mai bunu, mai cu seamă pe povărnirile munţiloru. b) Fiindu că îndulcescu clima şi facu ca nici căldura prea mare nici frigulu prea mare nici vânturi prea furioase să nu se areate în asemenea păduri. c) Procura e o umbră arboriloru tineri, mai cu seamă aceloru ce se află pe o poziţiune meridională expusă căldurei soarelui. d) Unde solu fertilu nu e adâncu, şi unde rădăcinele arboriloru mergu orizontalu subu suprafaţa pământului, acolo muşchii producu ca rădăcinele arboriloru să se usuce veara. Muşchii crescu pe coaja arboriloru mai totu d-una în partea nordică a arboriloru, şi asta este o binefacere a naturei pentru arbori; fiindu că muşchii îi servă ca unu învelişu caldu în contra vântului nordicu rece şi vătămătoru (crivăţu); de aceea cându se află cineva într-o pădure şi a perdutu drumulu, e destulu ca să observe poziţiunea muşchiloru pe arbori şi îndată o să ştie unde e nordulu, prin urmare o ă afle lesne toate punstele orizontului. În genere, muşchii vătămători păduriloru suntu aceia care, prin rădăcinele loru debile şi prin trunchiurile loru simple, formează nişte mase aşa de dese, în câtu rădăcinele planteloru mai nobile nu potu să pătrunză acolo şi apa nu poate să se evaporeze (s.e. Polytrichum); deară folositori suntu aceia cari au multe ramificaţiuni, multe frunze, prin urmare nu formează unu acoperişu desu şi grosu pe pământu, ci numai ca o umbră prin care apa poate să se evaporeze şi aerulu poate să pătrundă până la rădăcinele planteloru nobile şi arboriloru tineri (s.e. Hypnum). Să enumerămu acumu unii din muşchi folositori şi vătămători păduriloru. a) Vătămători suntu Polytrichenele, capsula are o îndoită garnitură, şi este biloculară; aici avemu Polytrichum comune, c-o capsulă rectanghiulară; P. longisetum c-o capsulă exagonală şi P. piniperium (c-o capsulă ovalo-pătrată) şi Pagonatum arnigerum (c-o capsulă cilindrică). Dicranoide, capsula c-o garnitură simplă dinţată. aici avemu: Trihostomum lauguinosum (c-o capsulă ovală) T. Cricoides (c-o capsulă lungo-ovală), acestu muşchiu creşte pe locurile uscate şi nefertile. Dicranum scopartium (c-o capsulă cilindrică şi curbată). acestu muşchiu e foarte comunu în unele păduri vechie. Dicranum spurium (c-o capsulă ovală curbată) şi D. glaucum (c-o capsulă lungă-ovală-curbată) această plantă creşte în locurile luminoase ale pădurei. b) Folositori suntu: Familia Hypnoide, le împărţimu în 3 secţiuni 1) Hypnum la care, frunzele suntu în doue serii: s.e. H. Sylvaticum (c-o capsulă imperfectă cilindrică curbată.) H. Lucens (c-o capsulă ovală şi pendintă). 2) Hypnum la care frunzele suntu unilaterale; s. e. H. incurvatum (c-o capsulă ob-ovală sau resturnată şi curbată). H. crista castrensis (c-o capsulă lunguleaţă şi curbată.) H. cupressiforme (c-o capsulă cilindrică curbată.) 3) Hypnum cu frunze îmbricate; aici numimu, Hypnum triquetrum (c-o capsulă ovală oacheşe-roşie.) H. prol. ferum (c-o capsulă ovală curbată). H. proelongum (c-o capsulă lungă curbată). H. squrosum (c-o capsulă rotundă ovală, curbată), Lesceea complanata (c-unu trunchiu culcatu, cu capsule drese). deară suntu şi muşchii numiţi turbaeforme fiindu că ei formează turba, aici aparţine. 1 Sphagnee, capsula are unu capacu fără garnitură, elu cade la maturaţiune. 2 Splachnoidee, capsula este terminată cu doi dinţi. 3 Bartrominee, capsula este terminată cu o garnitură dublă. deară între Sphegnee există? Sphagnum obtulifolium (c-o capsulă oacheşă şi sferică). S. acutifolium (c-o capsulă ovală, cu unu pedunculu ceva mai lungu). Între splachnoide numimu: S. ampulaceum (c-o capsulă cilindrică, dinţată). Deară între Bartromineele numimu. Bryum squarrosum (c-o capsulă lungă curbată) şi Minium palustre (c-o capsulă lungă-ovală). CAPITULU VI. DESPRE LICHENE (Flechteu). 128 Întrebare. Ce înţelegemu prin lichene? Respunsu. Suntu plante care au unu trunchiu corticale, frunzatu şi arbustiformu, elu produce pretutindinea spori (seminţe) şi afară de aceasta produce adese ori nişte capsule seminale (theea) colorate; acestu trunchiu poate să fie formatu de diferite noduri şi coloratu cu diferite colori şi despărţitu în diferite feluri; cu toate acestea, este elu totu d-o dată trunchiu, frunze şi fructu. 129 Întrebare. Lichene oare au flori? Respunsu. N-au adeverate flori, ci simulitudinea (care seamănă) cu flori şi care se numescu Apothecia; acestea s-areată pe suprafaţa trunchiului ca nişte pecetii sau solzi sau farfurii mici, sau ca neci; toate suntu formate în altu felu de câtu trunchiu şi cuprindu o pulbere fină. 130 Întrebare. care circumstanţie este favorabile creşterei lichenelor? Respunsu. Unu aeru umedu, de aceea ele s-areată mai frumoase primăveara şi toamna, de şi ele continue a eyista şi veara. 131 Întrebare. care poziţiune este cea mai favorabile licheneloru? Respunsu. Ruinele de petre; în genere le place unu solu debile, petrosu, unde numai creşte o altă plantă, precumu şi suprafaţa trunchiuriloru arboriloru, mai cu seamă se areată în locurile umede. 132. Întrebare. Care lichene au vr-o influinţă asupra păduriloru şi ce felu de influinţe exercită? Respunsu. Negreşitu că au o influinţă; însă trebue să deosebimu între lichene care crescu josu pe pământu şi între acele care crescu pe arbori; cele d-întâiu suntu folositoare, pe cându cele de alu doilea suntu o vătămare mare pentru păduri de şi ele s-areată totu d-auna pe locurile uscate ale coajei, însă ele se întinde de la aceste locuri, năvălindu şi pe locuri sănptoase ale coajei şi acolo nimicescu coaja şi cu dânsa vieaţia şi creşterea arborului. 133 Întrebare. care lichene suntu mai comune în pădurile naostre, acoperindu trunchiulu şi ramurile arboriloru? Respunsu. Cele următoare genuri: 1 Veruccaenea, la care trunchiulu este unu felu de cruste (sgaibe) şi fructele suntu respândite şi acoperite. 2 Graphidee la care trunchiulu este o crustă (sgaibă) cu fructe grămădite şi cufundate (neacoperite.) 3 Lecidee, trunchiulu este o crustă sau ca o frunză, însă fructele Apotheciei suntu ronde şi ca farfuria. 4 Parmelllliacee, trunchiulu este crustâţosu, pelosu sau ca o mătură şi fructele stau grămădite formându ca nişte nuci. Ezistă felurimi de Parmeallicee dupe poyiţiunea fructului. 134 Întrebare. Pe care arbori s-areată mai cu seamă lichene, şi cum se numescu? A. Între Verucarineele acele care au fructe simple, negre, acoperite cu o pele tare care se numeşte Arthome de care există multe speţe şi care se areată pe coja fagului, aţarului, frasinului, mesteacănului şi a cornului; a doua secţiune a verucarineeloru coprinde lichene care au fructe ronde, cufundate şi acoperite cu două peliţe, cea exterioară e neagră, tare şi îngăurită în susu, cea interioară e subţire şi încongioară unu sămbure compusu de cele goale. Suntu multe feluri de Verucarie, care s-areată la pomi, stejari, fagi şi moliftu (pinus picea şi sylvestris). B. Graphideile, d-aceste lichene suntu eară 2 feluri; unele au unu trunchiu omogenu, albu, fructe lungi c-o pele neagră, cu celule fructuale cilindrice (s. e. genulu Grphis care se ţine pe felurimi d-arbori (mai cu seamă pe fagi). felulu alu 2-le are unu trunchiu cenuşiu, deară fructele suntu acoperite c-o pele neagră (s. e. felurimi de Opegraphe care se ţinu pe stejaru, fagu şi molifţi). C. Lecideile; de aceste suntu eară multe speţe care se ţinu pe pinus sylvestris sau pe petre şi pământu. D. Parmalliaceile de care, precumu am zisu mai susu, ezistă foarte multe speţe despărţite în multe grupe; se areată pe felurimi de arbori şi-i strică. CAPITOLU VII. DESPRE CIUPERCI. ( Fungi, champignons, Schwamme). 135 Întrebare. care plante numimu fungi sau ciuperci? Respunsu. Aşa numimu nişte plante părăsite care se formează din putreziciunea materiilor vegetale şi animale. Construcţiunea loru este pură celularie, însă nedeyvoltată bine; n-au flori, ci unu felu de seminţe pulberoase de care se desvoltă fungi nuoi; mai cu seamă cându există o umezeală favorabilă creşterei loru. 136 Întrebare. Cumu trebue să clasificăm fungi în punctulu de vedere alu silviculturei? Respunsu. În privinţa formei loru, le deosebimu: 1 În seminţe pure, care s-areată numai ca nişte seminţe mici microscopice, s.e. mucezeală, gangrene grâulu etc. 2. În veyicule (băşici) care coprinde în sine o mulţime de seminţe fine; s. e. trufa, Boristu etc. 3 Unu globu sau o capelă (pălărie) stându pe unu trunchiu; în aceste fungi, seminţele şedu în nişte cilindri ce se află lângă globu sau capelă, s. e. la ciupercile care le mâncămu. 137 Întrebare. Ce coloare au ciupercile? Respunsu. Nici o dată nu suntu verzi, ci mai totu-dea-una suntu albe sau galbene sau roşioare. 138 Întrebare Cum este consistinţa ciuperciloru? Respunsu. este ca piftiea, sau cărnoasă, sau peloasă, este şi tare ca dopurile sau lemnulu; masa loru conţine multe elemente chimice (mucu, gumi, albumu, reşină, acide şi săruri) prin aceste elemente, unele ciuperci suntu unu alimentu nutritoru pentru oameni şi animale, pe cându alte ciuperci suntu venenate. 139. Întrebare. prin ce semne se deosibescu ciupercile mangiabile de ciupercile venenate? Respunsu. Ciupercile cele bune, mangiabili, au unu gustu şi unu odoru plăcutu, dacă n-au aceste cualităţi, suntu stricate şi nu mai suntu bune de mâncatu, de şi poate să fie d-unu soiu bunu; deară ciupercile venenate au unu odoru greţosu, unu gustu amaru, crescu în locuri foarte umbrite şi au o coloare albă sau că suntu d-o coloare roşie. Cu toate acestea, nici aste semne nu suntu tut-dea-una prea sigure. 140 Întrebare. care este abitaţiunea ciuperciloru, în care parte a anului s-areată mai cu seamă şi ce circumstanţe înlesnescu mai în particulru, creşterea loru? respunsu. Ciupercile crescu ori josu pe pământu sau ca parasiţi pe părţile debili şi moarte ale planteloru. Cea mai mare parte dintr-însele, s-areată în lunile de la Iulie până la Octobrie; deară vieaţa loru e foarte scurtă, câte o-dată ţine numai de dimineaţa până seara; unu timpu umedu, unu locu umbritu şi unu aeru închisu, neschimbatu, le placu prea multu. 141 Întrebare. In ce modu, ciupercile suntu d-o importanţă pentru silvicutoru? Respunsu. Duntu d-o importanţă cându s-areată pe părţi morboase (bolnave) ale arbiriloru; fiind că atunci areată silvicultorului nişte circumstanţe, a cărora cunoştinţe poate să-i fie d-o mare utilitate în operaţiunile sale forestiere. spre exemplu: a) Cându s-areată ciupercile pe rădăcinele arboriloru, aceasta indică că rădăcinele voru muri şi numai suntu de scăpatu. Aceste rădăcine trebue să se taie, la arbori tineri otărâţi ar fi şeziţi. b) Cându s-areată pe trunchiulu şi ramurile arboriloru, aceasta areată că în aceste locuri coaja s-a uscatu şi lemnulu de dedesubtu începe şi elu a putrezi; în acestu cayu silvicultorulu trebuie să se grăbească a tăia acestu arboru; aceasta se întâmplă mai cu seamă la bradu şi moliftu. c) Cându ciupercile s-areată pe frunze, e unu semnu că arborulu n-are o poziţiune convenabile. d) Cându s-areată ciuperci în lemnulu tăiatu (de stânjenu sau de construcţiune) e unu semnu că acestu lemnu merge pe drumulu peirei. În genere cându fungii s-areată în pădure, nu e destulu ca silvicultorulu să-i numiceascî, ci trebuie să studieze dupe cauza care i-au produsu şi a-i depărta; căci totu-d-auna fungii nu suntu cauza, ci totd-auna suntu efecte ale stăriloru morboase ale arboriloru. 142 Întrebare. care suntu fungii care s-areată mai cu seamă în pădurile Europei? Respunsu. Suntu cele următoare: I. Agaricinee; au sub capsule nişte foiţe; ezistă: Agaricus caudicinus, e mangiabile, s-areată pe trunchiuri putrede Agaricus stipticus, are unu gustu adstringinte, neplăcutu, creşte toamna pe stejari în nişte caturi. Agaricus almens, s-areată pe Aninu. II. Polypore, seminţele loru stau în găuri sau tubi care se află sub capsule; ezistă: Merulias, capela e cărnoasă, peloasă, n-are trunchiu. Boletus Fomentarius, dă cea mai bună iască; s-areată mai cu seamă pe fagi stricaţi. Boletus abietinus, s-areată pe brazi şi pini. Boletus purgans, s-areată pe pinus laricis, e unu remedu. Boletus citrinus, creşte pe stejaru şi Mespilus. Boletus betulinus, s-areată pe mesteacănu. dedalea suaveoleus, s-areată toamna pe salcie, are un odoru plăcutu. Hydaea, aici seminţele suntu pe partea de susu sau pe nişte neci sau ghimpi; aici ezistă: Hydnum ţarinaceum, în sălcii goale, putrede neuntru. Hydnum quercinum, pe stejaru, aceste fungi acopere lemnulu ca o crustă. Telephora quercina, creşte pe stejaru din care acopere o parte mare. Telephora corylca, creşte în societate pe alunu aninu etc. Telephora purpurea, creşte pe bradu şi pinus sylvestris; arborii la care s-areată aceşti fungi (telephora) nu suntu prea stricaţi. Morcheline au forma unui işlicu boerrescu d-altă dată, acoperită pe din afară cu seminţe; aici există: Pezija pulchella, pe ramuri uscate ale stejarului. Pezija pinea, pe ramurile pinului, unde s-areată aceste fungi, trunchiulu şi ramurile suntu moarte. Sphaeriacee, au nuşte tubi aflându-se pe o beşică deschisă susu; aici există: Xyloma acerrinum, s-areată toamna ca pete negre pe frunzele fagului. Sphaeris punctiformis, pe frunzele fagului şi stejarului. Sphaeria pini, s-areată în totu anulu pe coaja pinului. lYeopodacee, au o beşică îndoită cu seminţe, fără trunchiu; există: Tuber sibarium, sau truffe (truffes), vestitu ca o delicateţă scumpă, creşte în Francia (Perigord) în păduri de stejaru şi de fagu ca la unu picioru adâncu sub suprafaţa pământului, se găteşte toamna; călătorii după trufe, o caută cu câini sau porci. Serleroderma cervinum, creşte în pământu în păduri de molifte, ajunge la mărimea unei nuci sau unui măru; cerbii şi alte animale din pădure îl mănâncu cu poftă. Selerotiacee, beşica este cărnoasă şi umplută, seminţele suntu abia viyibile, suntu părăsite, aici există: S. populinum, s-areată pe plopi, de toamna până veara. S. Quercinum, s-areată iearna pe frunzele stejarului. Albiga communis, sau mana, s-areată pe frunze veara cându zilele suntu calde şi nopţile reci, elu strică planta. Mucedinee, suntu beşici filiforme, cu alte beşici sau corpuri rotunde în neuntru, aici există: Mucor mucedo, sau mucezeală ce s-areată pe pâine. Bysacee, suntu compuse de firi tenace, cu nasturi la sfârşitu; s-areată pe lucrurile fluide; aici există: Erineum griseum, pe faţa de josu a frunzeloru stejarului. Erineum fagineum, s-areată ca pete oacheşe pe faţa de josu a frunzeloru de fagu. Erineum acerrinum, s-areată toamna pe faţa de josu a frunzelor d-ataru. Rhizomorpha subcorticalis, creşte ca rădăcina între lemne şi coajă, mai cu seamă la stejari vechi. Uredine, s-areatî ca beşici mici şi simple, ca pulberea, unu lângă altu sau legaţi la unu băţu; creşte numai pe plante, redică epiderma, o crapă şi împinge semânţa afară, aici există: Aecidium berberides s-areată la Crataegus, e vătămătoru bucateloru. Peridernium pini, s-areată pe pinus sylvestris pe locurile umede; pe aceste fungi, crecile moru. Asemenea fungi s-areată pe diferiţi arbori şi indică circumstanţe nefavorabile în care crescu pădurile. SECTIUNEA VIII. ZOOLOGIA SILVICA sau  DESPRE CELE MAI PRINCIPALE INSECTE vătămătoare păduriloru. 143 Întrebare. Care animale suntu mai cu seamă vătămătoare păduriloru? Respunsu. Acestea suntu insectele. 144. care suntu caracterele generali ale insecteloru? Respunsu. caracterele generali zoologice ale insecteloru suntu cele următoare. caracterele generali ale insecteloru. Suntu animalele Hexapode (cu 6 picioare) avându în corpulu loru trei despărţituri bine destincte, adică unu capu, unu toraciu (peptu) şi unu abdomenu) (burtă). Capulu poartă doue antene (firi simţotoare) ochii şi organele mâncărei. Toraciulu vine îndată dupe capu, elu se împarte în 3 părţi, în prototoraciu de unde este lipitu cea dintâiu pereche de picioare; în meyotoraciu, de unde este lipitu cea d-a doua pereche de picioare şi cea d-inteiu pereche a aripiloru, şi în metatoraciu de unde este lipită cea d-a treia pereche de picioare şi cea de a doua pereche a aripiloru, daca există (fiindu că suntu insecte numite diptere care au numai o singură pereche d-aripi). Fiecare picioru este formatu (ca şi la animalele superioare) de patru părţi, adică de unu şoldu, d-o coapsă, de fluerulu piciorului şi de picioru sau tarsu care are 3 sau 5 articulaţiuni (glesne) şi se termină într-unu felu de cârligu îndoitu. Abdomenulu sau burta insecteloru, se compune de mai multe anele şi se termină printr-o gaură comune organeloru digestiunei şi ale reproducţiunei; la laturile corpului şi la partea sa inferioară, se găsescu stigmatele sau uverturile respirătorie. Canalulu digestivu alu insecteloru prezintă nişte particularităţi remarcabili; aşa vedemu că la insectele care se nutrescu de materii solide, tari, care le macină, că acetse insecte au în mijlocu o buză superioară, o buză inferioară, şi la amândouă laturile gurii, o pereche de mandibule şi o pereche de măsile care au la suprafaţa loru dun năuntru nişte ridicături (tuberculi, palpi) care le servu ca dinţii animaleloru mamifere. Deară la insectele care se nutrescu de materii fluide, găsimu numai ca o trimbiţă (sucoriu) mobile formate ori la buza inferioară prolungată, în care există numai remăşiţele mandibuleloru şi a masileloru, ca nişte stilete ascuţite, sau ca acestu sucoriu e formatu chiaru de mandibulele lipite una d-alta. Dupe gură, vine esofagiulu; dupe dânsu, guşa (jabot) pe urmă stomaculu (gesier) pe urmă intestinele (maţele) scurte sau lungi dupe cum insecta este carnivore sau ierbivore. Ficatulu nu există la insecte şi în locu-i au vase biliarie care înotu liberu în burtă şi se deschidu în intestine; într-însele se secretă şi o materie analoagă urinei (udolu) ca la animalele superioare. Aparatulu circulatoriu e necompletu la insecte, care n-au unu cordu (inimă) şi în locu-i, au subu spinarea loru unu vasu lungu, grosu şi contractilu (vasulu dorsalu) mergăndu de la capu până la estremitatea burţii, şi îneuntru e despărţitu în multe diviziuni, fiecare diviziune sau cameră avându la amândoă laturile nişte găuri mici, pe unde ese sânge; deară acestu vasu sau cordu dorsalu contractându-se, goneşte sângele de d-îndărătu îneuntru către capu de unde se respândeşte în totu corpulu. respiraţiunea insecteloru, se face prin trahee, sau tubi mici ramificaţi, în care circulă aeru; găurile de la finitulu acestoru tubi se numescu stigmate. asistemulu nervosu alu insecteloru se compune de doă cordoane (stranguri) nervoase mergându unulu lângă altu sun burtă în linie mediană a corpului, din intervalu în intervalu, aceste cordoane au noduri (ganglione) deară cele d-întâiu doă ganglione suntu cele mai mari şi suntu puşi peste canalulu digestivu, formându o coleretă (cravată) împregiurulu esofagiului, pe când celelalte ganglione suntu puse, precumu amu zisu, josu sub burtă, adecă sub canalulu digestivu, (la animale vertebrate, cordonulu nervosu e pusu peste acestu canalu). Insectele au toate 5 simţurile care le găsimu la animalele superioare; nu se ştie bine însă prin care organe se execută unele din acete simţuri; aşa unii credu că antenele suntu organulu tactului, pe cându alţii zicu că suntu organulu odorului, eară alţii, pune acestu simţu în stigmate. Simţulu auzului există negreşitu la insecte, de şi nu se ştie bine unde e rezidenţa lui; deară dintre toate organele simţuriloru acela alu vederei este celu mai bine dezvoltatu; fiindu că afară din ochi simpli (stemate sau ocele) care le găsimu la insecte ca şi la cele alte animale, la insecte însă în număru de 3 puşi într-unu triungiu pe vârfulu capului, găsimu la ele şi ochii compuşi de mai multe şi chiar de mii de faţete exagonale, fiecare avându o cornea trasparinte groasă, o coroidea subţire şi o ramure nervoasă a nervului opticu care provine de la bulbulu ganglionului cefalicu. Insectele au câte doi ochi compuşi, aflându-se la amândoă laturile ale capului loru; unele (parasite) au numai ochi simpli. Insectele suntu ovipare; deară cea mai mare parte dintr-însele suntu supuse unei metamorfose complete; adecă eşindu din oue, se prezintă ca larve şi seamănă cu unu verme avându unu corpu moale, compusu de 13 inele, ochii simpli şi mandibule la gură; în această stare există multu sau puţinu timpu, dupe care se schimbă şi devinu Nimfe sau Crisalide în care stare remânu imobile şi nu mănâncă nimicu. Nimfele, ori că suntu învălite numai cu pelea uscată a larvei, sau într-o adevărată gogoaşe (cocon) de mătase produsă de către larvă înaintea schimbărei sale în nimfă. de la starea de nimfă, trecu în aceea a insectei perfecte. Numai în această stare, insecta se înmulţeşte mulţească. Asra este calea metamorfosee complete (precumu o găsimu s. e. la fluturi); deară suntu şi stări de semimetamorfoze: aceste consistă ori numai în dobândirea aripiloru ce au lipsitu animalului până acumu (s. e. la lăcuste, la blata din bucaterii) sau în dobăndirea picioareloru. 145 Întrebare. Cum se clasifică insectele? Respunsu. Clasificaţiunea insecteloru cea mai adoptată acumu de către naturalistu, este aceea modoficată a D-lui Latreille care împarte clasa insecteloru în următoarele 10 ordine. I. Coleoptere, au mandibule, 4 aripi, cele 2 s-înainte suntu tari, cornoase; cele 2 dindărătu suntu moi, membranoase şi mai lungi, pătrunse de vine şi retrase, ascunse subtu cel tari; au o metamorfoză completră, aici aparţine toate felurile de cărăbuşi (s. e. Meloloatha, Lucanus). 2 Orthoptera; totu cu mandibule şi cu 4 aripi, însă cele două de dinainte suntu mai mai puţinu tari, cele 2 de dândărătu suntu mai largi şi vâoase; vinele loru fiindu trase în forma unei site şi suntu îndoite ca o apărătoare; au o metamorfoză necompletă; exemplu: locustele, greerele blatta din bucaterii. 3 Neuroptera, cu mandibule, 4 aripi d-o mărime ecuale, pătrunse de vine în formă de sită; au o metamorfpză necompletă exemple; Ephemera, libelula. Hymenoptera, cu mandibule şi sucorii, au 4 aripi membranoase pătrunse de vine în formă de ramuri, cele două de dinainte suntu mai lungi; femela are unu acu (aiguilon) lângă anus care le swervă dreptu armă de apărare şi pentru pusulu oueloru; au o metamorfosă complet. Exemple: albinele, vespele, furnicele. 5 Lepidoptere. Au unu sucoriu spirale, 4 aripi acoperite cu unu felu de pulbere lucitoare şi colorată în diferite colori; au o metamorfosă completă; exemple: toate felurile de fluturi. 6 Hemiptere, au unu sucoriu articulatu, pe care animalulu îlu pune sub peptu cându este în repausu; au 4 aripi, dintre care cele 2 d-înainte suntu la basele laru tari netransparinte, deară către vârfu suntu moi, transparinte; cele de dândărătu suntu membranoase; la unele suntu mai mici, la altele mai largi de câtu cele de dândărătu; au o metamorfosă necompletă. Exemple: cicadee, păduchii de lemnu. 7 Diptere, au mandubule sau sucorie, deară au numai două aripi (în loculu celoru de dândărătu, au două umflături mici), au o metamorfosă completă Exemple: muşte. ţânţari. 8 Siphonoptere, au unu suloriu, n-au aripi, corpulu loru e comprimatu în amândoue laturile sale au o metamorfosa completă; Exemplu: puricele. 9 paeasite, au mandibule sau sucorie, n-au aripi; n-au metamorfoze, trăiescu pe alte animale. Exemple: păduchii. 10 Thysanure, au mandibule, n-au aripi, n-au metamorfose. Exemplu: podura, lepisma sacharina. 146 Întrebare. In care dintre aceste ordine ale onsecteloru se află cea mai mare parte a insecteloru vătămătoare păduriloru? Respunsu. Acestea se află între ordinele coleoptereloru, orthoptereloru şi a lepideptoreloru mai cu seamă. Întrebare. Care din coleoptere suntu vătămătoare păduriloru şi care suntu semnele şi descrierea vieţei loru? Respunsu. Acestea suntu cele următoare cu semnile şi felulu traiului loru. A. COLEOPTERE. 1. Lymexylon navale. Aceste insecte, în starea loru de larvă trăiescu de stejaru, adecă în arbori de stejaru vii şi în lemnu de stejaru; larva loru este subţire, 6 linii lungi, 1 2 linie largi, capulu e grosu, asemenea este corpulu lungu, anus umflatu; au 6 picioare păroase. Deară insecta perfectă (carabuşulu) e 5-6 linii lungu; femela e galbenă, numai capulu şi marginile aripiloru suntu negre; mascululu e negr, numai basele aripiloru şi picioarele suntu galbene; elu umblă în păduri în luna lui Iunie. Cu dânsa se rudeşte insecta Anobium pertinax; este o cărăbuşă neagră numai de 3 linii lungime, aripile sale suntu punctate; trăieşte în lemne lucrate (mobile, grinzi, scânduri) şi le strică; unde depune escrementele loru numită faina de verme facu un sgomotu regulatu ca bătaiea unui ceasornicu. 2 Melolontha vulgaris, Hanneton, Maikaefer, (carabuşulu din luna lui Maiu). aceste insecte s-areată în luna lui Maiu, eşindu din pământu unde au remasu patru ani până cându s-au desvoltatu din oue până la insectă perfectă; această insectă se ţine în păduri, grădini, arborii de la alee, unde mănâncă muguruu şi frunzele tinere; dintre conifere, acestu coleopteru atacă pinus picea şi pinus laricis. Suntu locuri unde s-areată regulatu o dată în 4 ani, atunci facu pagubă mare agriculturei şi silviculturei, căci mănâncă nu numai frunzele, ci şi florile şi fructele loru. Ziua, aceste animale şedu nemişcate pe ramurile arboriloru, apoi seara începu a sbura şi a devasta; a doa demineaţă suntu cam ameţite de roua dimineţei şi cadu josu pe pământu deaca s sgudue arborii. Dupe împreunarea sexelor, femelele se pogoară josu de la arbori, căutându dupăe unu locu uscatu, aici sapă cu anusu (şezutulu făcutu ca o lopată) o gaură de 4-8 polici adâncime şi pune acolo o grămadă de 12-30 oue, o acopere, eară sapă la unu altu locu puindu acolo totu atâtea oue; cu totulu 60-80 de oue. Dupe 4 setemâni, ese larve din aceste oue, care la începutulu trăiescu în societate nutrindu-se de rădăcinele subţiri ale planteloru; aşa trăiescu anulu d-âmtâiu. In anulu alu doilea, se respăndescu sub pământu, săpându acolo nişte galerii subterane în diferite direcţiuni, în această lucrare facu pagube mari; căci ori mănâncă toate rădăcinele ierburiloru şi ale arboriloru, mai cu seamă ale ăpomiloru tineri, Larva se ţine în pământu în pământu ori adâncu, ori sub suprafaţie, căndu e unu timpu uscatu remânu mai adâncu, dupe o ploaie se suie în susu; la finitulu verei a patra, larvele-şi sapă galerii subterane de adâncimea unui stânjenu, acolo îşi facu nişte cavităţi unde se predăsescu a se schimba în stare de nimfe; această stare ţine 4-8 săptămâni; câte odată, însă raru, carabuşulu ese mai înainte şi atunci se areată pe suprafaţia pământului. Deară în genere, această ieşire a corabuşului de sub pământu, se urmează în luna lui februarie aste-felu că elu areată totu într-unu timpu cu ieşirea frunzeloru nuoi şi tocmai atunci face daune (păgubi) mari. S-a propusu multe mijloace d-a scăpa d-acestu rău. Deară cea mai bună proposiţiune este aceea d-a sgudui arborii de dimineaţa (cându aceste insecte suntu ameţite) şi a turna apă fierbinte peste dănsele, cadaverile lori suntu o mâncare bună pentru porci şi paseri din curte (numai gâştele nu le mănâncă), însă dupe această măncare, trebue să le dea multă apă de băutu. Această operaţiune trebue să se urmeze neîntreruptu de la finitulu lui Aprilie până la finitulu lui Maiu. Mai greu este a nimici prin săpături în mai multe locuri larvile ce trăiescu sub pământu. Acestu animalu are şi inamici naturali; cârtiţa (talpa), nevestuica, şoarecele, cioara şi ciocărlanu suntu asemenea inamici naturali ai larveloru loru, pe care le gonescu rău. Deară şi carabuşii în stare perfectă, suntu goniţi şi măncaţi de către lilieci, vulpi, ariciu, şderu şi o mulţime de paseri insectivoare (cioara etc.). 3. BRUCHUS PISI (stricătorulu mazării). este unu cărăbuşu mici, cam patratu, oacheşu-negru, cele d-întâiu articulaţiuni ale anteneloru suntu roşioare; are unu punctu pe gâtu şi peri albi, aceste insecte pune ouele loru în tecile mazării, acolo esu din oue larve, nutrindu-se până se facu insecte perfecte; aceasta se face pe costulu mazării; insecta dupe terminaţiunea maturaţiunei, părăseşte mazărea din care a remasu numai învelişu; deară nu numai mazării, ci şi fasolii şi boabeloru suntu asemenea vătămători. 4. CURCULIO GRANARIUS, LINNEE, (stricătorulu grâului) Aceste insecte are o reputaţiune destulu de rea din cauza daunei (pagubei) ce face magaziiloru de grâu; d-aceea vomu vorbi aici despre dânsu, de şi nu intră tocmai în sfera silviculturei. Acestu cărăbuşu ce aparţine la familia curculionide (cărăbuşi cu trămbiţă) este foarte micu (numai 2 linii lungi, şi 1 2 linie largu) de coloare oacheşă, gâtu-i este punctatu, aripile suntu vărgate şi punctate. elu se areată primăveara şi la începutulu verei, târând-se pe păreţii magaziiloru de grâu şi pune unu ou, din care esă o larvă care astupă gaura cu escrementele ei şi se nutreşte din substanţa bobului (făina) în câtu remâne numai tărâţia; are trebzuinţă de 40 de zile până la terminaţiunea seriei metamorfoseloru sale; într-unu anu se produce mai multe generaţiuunei; suntu foarte productivi; o femelă oune 140 oue; apoi socotindu numai doă clociri (generaţiuni= într-unu anu, totu, va ieşi dintr-o perechie în cursulu unu anu, suma de 6000 mii cărăbuşi perfecţi. Singurulu mijlocu d-a păstra grâu de dauna loru, este d-alu aerisi adeseori şi adecă d-a restorna şi svântura desu cu lopeţi grămezile de grâu din magazii; deară pe cându grămezile cele mari se svântură ast-felu, nu trebuie să atingă numinea grămezile cele mici; căci insecta fiindu gonită din cele mari, fuge, se ascunde în cele mici, şi le umple atunci trebue adunate grămezile mici şi  aruncate în apă ferbinte. O rudă a lui (Sitophilus Orizae) face mai cu seamă daună în magazii de orezu şi chiar în unele locuri mănâncă dupe cămpu cocenii porumburiloru; elu are 4 pete roşii pe aripile sale cele mici. 5. CURCULIO POPULI, LINEE (stricătorulu viţei). Acestu cărăbuşu cu trâmbiţă, e mai mare de cătu celu precedinte (este 4 linii lungu), şi trâmbiţa lui e atâta de lungă în câtu ocupă a treia partea lungimei corpului seu; este d-o coloare frumoasă verde metalică sau albastră ca oţelu. masculu are unu spinu micu pe gâtu dinainte, la fiecare lature a corpului. Elu s-areată la viţă la începutulu primăverei şi dupe ce au eşitu foile viţei; femela îşi alege o foaie convenabilă, taie peţiolu în doă cu gura (trâmbiţa) ei, o face sulu, ori singură ori fiindu agiutată la această operaţiune de masculu şi pune 4-6 oue, pe suprafaţa de neuntru a foii. În puţine zile, ese larve din aceste oue care mănâncă foaia în neuntru; atunci foaiea se usucă, se vestejeşte şi cade josu, apoi atunci esu larvele pe pământu, unde termină dezvoltarea loru. Deară prin stricarea frunzeloru viţei negreşitu că nici floarea nu poate să se deyvolte, prin urmare nu se face struguri. Deară nu numai în vii, ci şi în grădini de poame s-areată acestu cărăbuşu, mai cu seamă pe peri (pyrus communis) unde îşi alege chiar mugurile ca să facă sulu şi să depuie ouăle sale acolo; elu taie chiaru vârfurile lăstariloru tineri şi le face sulu. Modulu d-a păzi viile şi grădina de poame, d-această insectă, consistă d-a aduna cărăbuşele naintea desvoltărei frunzelor sau d-a rupe toate frunzele făcute sulu şi a le arde în focu; asta este singurulu mijlocu siguru de nuimicirea acestei insecte. 6. CURCULIO CUPREUS, (stricătorulu pruneloru). Acestu cărăbuşu strică mai su seamă prunii şi caişii, căci elu pune ouăle sale în fructele acestoru arbori tăindu pedunculi loru prin care atârnă de arbori, şi asta face ca aceste fructe cadu naintea maturităţei loru. E ceva mai mare de câtu celu precedinte, avându coloarea d-aramaă; corpulu şi picioarele suntu ceva mai închise; deară trâmbiţa şi antenele suntu negre. femela pune ouăle sale în prunu dupe ce au agiunsu la mărimea unei migdale, deară în caise îlu pune dupe ce au ajunsu la mărimea unei nuci; loculu rănitu se face oacheşu şi se împutrzeşte. fruvtele atacate d-acestu cărăbuşu, suntu perdute fără scăpare. Există unu asemenea curculio Bacchus care atacă merii şi chiar unu altu curculio pentru piri (C. pedicularius); ei atacă aceste poame în modulu descris la C. cupreus. Modulu celu mai siguru d-a nimici aceste insecte, este ca îndată dupe ce poamele atacate au căzutu josu, d-a le aduna şi a le arde în focu, departe de grădini, încă-naintea eşirei larveloru d-într-însele spre a se dezvolta. 7 CURCULIO PINI, Linee (Stricătorulu moliftului). Acestu cărăbuşu există mai în toată Europa în locurile unde suntu păduri de moliftu, adică pinus picea şi de pinus sylvestris; în aceste păduri elu face daune însemnate; elu e celu mai mare curculio de pădure; căci are 3 1 2 până la 6 linii lungimea şi 3 linii lărgimea; e de coloare oacgeşă închisă bătându în roşiu; trembiţa lui e lungă ca gătulu seu, e groasă şi curbată în josu; antenele suntu la sfârşitulu loru umflate în formî ovală şi de coloare oacheşă deschisă. Aripile cele graose, suntu punctate şi vărgate; coapsele picioareloru au la sfârşitulu loru ca unu ghimpe grosu; peste torucorpulu există peri rişiori respăndiţi, care formează pe aripi ca nişte bande (panglice= oblice. Larva lui este 9 linii lungi şi 2 linii largi, are unu capu mare, oacheşu-roşioru, cu 2 pete deschise pe frunte, corpulu seu este albu murdaru, şi acoperitu cu peri tari. Nimfa lui e acoperită cu ghimpi. Acestu cărăbuşu, de şi se găseşte în totu anulu în păduri, cu toate acestea, timpulu umblărei sale suntu lunile Maiu şi Iunie; în acestu timpu femela pune ouă şi face mare daună păduriloru de molifţi, nu ca larva, ci ca insecte perfecte (asta este o escepţiune la aceste insecte). Ea roade trunchiulu, crăcile, rădăcinile şi mugurii, le strică cu desăvârşire şi pentru aceasta omoară arborii; apoi rănile făcute de dânsa în aceşti arbori, atrage şi insecta Bostrichus care este încă unu inamicu mai mare pentru molifţi, mai cu seamă pinus picea şi silvestris în vârstă tânără de 3-6 ani, suferă multu de dânsa; larvele acestei insecte trăiescu în lemnulu numiţiloru arbori, nu numai fiindu vii, ci chiaru în lemnulu loru tăiatu şi făcutu stânjenu; elu se nutreşte de alburnulu loru, rar de coajă; acolo urmează şi metamorfosa loru. Unu silvicultoru bunu, trbue să se grăbească a depărta din păduri toţi arborii (vii şi tăiaţi făcuţi stânjenu) unde s-au încuibatu aceste larve; apoi în lunile Iunie şi Iulie, trebue săpate în păduri în multe direcţiuni gropi de 10 police late şi 12 adânci, cu pereţi repezi; cărăbuşii care au cazutu în aceste gropi numai potu să esă şi trebue înecaţi acolo cu pământu aruncatu peste dânşii; mai bine este încă d-a acoperi aceste gropi cu legături de nuele verzi, căci sub dânsele s-adună de sine mai toate carabuşele şi suntu lesne de prinsu acolo. deară această insectă este şi ea gonită d-o altă insectă mai mare numită carabus granulatus, Linee, care o goneşte,  i rupe aripile, îi spintecă peptulu şi burta şi îlu mănâncă. 8 CURCULIO NOTATUS (pisodes) Linee. Această insectă este asemenea d-a mare importanţă pentru silvicultoru, de şi e multu mai mică (2 1 2 – 3 linii lungă şi 1 1 2 linii largă; antenele sale se află băgate în mijloculu trimbiţei sale; lungimea trâmbiţei este ecuală în lărgimea corpului; este mai lungă la femelă de câtu la masculu, şi e curbată în josu, trâmbiţa şi capulu suntu oacheşă-roşii şi punctate; deară totu corpulu e mai oacheşu şi cu solzi păroşi albi, pe aripi are două panglice, ina oacheşă alta albă; aripile suntu vărgate şi punctate. aceste insecte face dauna ca larve şi ca insecte; căci femela-şi alege arborii tineri de 4-8 ani, mai cu seamă de pinus sylvestris, face acolo găuri ca de ace şi pune 25 de ouă într-unu arboru; larvele ce esu din ouă,  şi facu nişte galerii şi cavităţi eliptice în neuntrulu arborului sub coajă, sau şi în lemnu până chiaru la măduvă, deară şi în conurile (fructe) acestoru arbori se gasescu larvele. Unde se vede pe din afară la conuri ca nişte picături de ruşină, silvicultorulu trebue să bănuească că în neuntru conuriloru să dă aceste larve. În luna lui Augustu, larva se schimbă în conu şi devine o insectă perfectă. Silvicultorulu trebue fără perdere de timpu a depărta din păduri arborii atinşi d-această insectă; şi elu poate să deosibească şi de departe aceşti arbori tineri bolnavi, fiindu că acele loru suntu roşite, şi cu uşurinţă poate desrădăcina acesşti arbori tineri.; Deară şi lemnele făcute stânjini şi puse în păduri, trebue depărtate. Familia XYLOPAEGA (Mâncătoare de lemne) Toate cărăbuşele acestei familie trăiescu în arbori, adică ori în epidermă, ori în liberu, ori în burnulu arboriloru, nutrindu-se de lemne; unele se ţine în arbori cu frunze, altele se ţinu în arbori cu ace, puţine se ţinu în amândouă. În această familie există insectele cele mai vătămătoare păduriloru şi cu dreptu cuvântu au atrasu asupra loru totu d-auna atenţiunea silvicultoriloru; de aceea felulu traiului loru a fostu bine studiatu şi e bine cinoscutu. Aceste insecte suntu în genere cărăbuşi mici (de 1-3 linii lungi şi de o linie largi), corpulu loru e cilindricu, părosu, de colosre galbenă, oacheşă, roşie sau neagră; capulu loru e rotundu sau prelungitu înainte în forma unui botu; antenele suntu mai scurte de câtu capulu, camu rupte şi la vârfu suntu umflate; masila de sus e tare şi cornoasă, la marginea din năuntru suntu dinţate, masila de josu e foarte tare, asta este conformu regimului (felulu traiului) acestoru animale care se nutrescu de lucruri tari. Gâtulu loru e tare, boltitu, cilindricu şi punctatu; aripile cele tari, acopere totu abdomenu, suntu boltite, dinţate, plane sau aplatite (turtite). Larvele loru seamănă cu acelea ale cucorlionideloru, suntu cilindrice, fără picioare şi în loculu loru au nuşte umflături, trăiescu ca larve şi ca insecte subu coajă, în alburnu sau liberu şi facu în lemnulu arboriloru nişte galerii tortuoase, pe care insectele le părăsescu puţinu înaintea împreunărei în nişte cavităţile lărgite făcute de elu dinadinsu ca cameră de culcatu în galeria arboriloru. Această familie se împarte în Bostrichus care se ţine sub epiderma coajei: în Hylesinus care se ţine în liberu şi în Eccoptogaster care se ţine în alburnu, se cunoaşte până acumu mai multu de 50 speţe dint-însele. Bostrichidele se deosibescu prin articulaţiunile tarsului loru se suntu toate ecuale şi nelobate, capulu loru e sfericu (nu cu botu), gătulu e cilindricu eşindu afară peste capu, aripele cele graose suntu 1 1 2 ori mai mare de câtu gâtulu; burta e boltită. Dintre bostrichide vomu numi aici cele mai importante speţe.  9 BOSTRICHUS TYPOGRAPHUS, Linee, (Mâncătorulu molifţiloru). Această insectă este d-o lungime de 2 2 1 2 linii, d-o lărgime d-o linie; corpulu seu este cilindricu, ceva îngustatu înainte şi în deretu, gâtulu (afară d-o linie în mijlocu) este camu umflatu şi punctatu. Aripile cele tari suntu la sfârşitulu loru camu cufundate (aplatite) şi repede; la margine suntu dinţate (cu 4 dinţi, celu d-alu treilea este celu mai mare) insecta e de coloare galbenă deschisă, sau închisă şi chiar oacheşă. Ea s-areată numai la molifţi adică mai totu d-auna la pinus picea, raru şi la pinus laricis. Dintr-aceşti arbori, ea-şi alege pe cei mai debili, sau desrădăcinaţi şi resturnaţi din cauza vântului şi chiaru lemne de molifţi tăiete, grămădite şi făcute stânjeni în păduri; câte o datî, atacă şi arborii sănătoşi şi bătrâni de o vârstă de 80-100 de ani. Modulu atacului seu, este celu următoru: la începutulu sau la 15 maiu, insecta perfectă pleacă din loculu naşterei sale şi cându timpulu e seninu şi caldu, începe a sbura încongiurându vârfurile numiţiloru arbori, căutându dupe locurile convenabile unde se depuie ouăle loru; ele mergu atunci în grămezi mari în câtu seamănă de departe cu nuori; căndu au găsitu unu arboru viu sau mortu convenabilu pentru depusulu ouălelor, începu a găuri coaja lui; la arborii vii, gaura merge oblicu în susu, su scopu ca apa curgându pe trunchiu din susu în josu, să nu se stresoare în galeria ce comunică cu aceste găuri; această galerie pătrunde coaja, la finitulu ei insectele facu ca unu felu de cameră destinată a fi o cameră nupţială pentru împreunarea sexelor. De la această cameră, mergu multe alte galerii în susu şi josu; apoi de pereţii loru insectele lipescu 60, 80 chiar 100 şi 130 de ouă; deară găurile intrărei le lipescu cu rezătură de lemnu (numită făina vermiloru); larvele care esu dintr-aceste ouă, facu din nuou nişte galerii elegante curbate în formă de şearpe, care, din ce în ce se lărgescu mai multu. La finitulu unei galerii se aşează larvele şi aşteaptă schimbarea loru în nimfe; toată seriea metamorfosei loru, de la larvă până la insecta perfectă se termină în timpu de 12- 13 septemâni. deară insectele perfecte, roade coaja făcându acolo găuri ca de împuşcătură de alice. Câte o dată se produce în cursulu unei vere două generaţiuni a acestoru cărăbuşi; deară mai totu d-auna generaţiunea a doa n-are timpu a deveni insecte, şi le apucă iearna fiindu în stare de larve sau de nimfe. Cu toate acestea, se găseşte în arbori în toate sesonele anului această insectă în toate diefritele stări ale desvoltărei loru (ouă, larve, nimfe şi cărăbuşi). Prezinţia acestoru insecte înăuntru arboriloru, se conoaşte prin semnu că acele acestiru molifţi, mai cu seamă acelea de la vârfulu trunchiului şi alu crăciloru se facu galbene sau roşii; câte o dată însă, acele rămânu verzi ca mai nainte, deară trrunchioulu priimeşte o coloare cenuşie şi se jupoaie de sine. unu altu semnu siguru pentru prezinţia acestoru insecte, este prezinţia făinei de verme, ce ase scurge josu de la piciorulu arborului; la acesşti arbori se ţine paserea ghionoaia (picus) care ciocneşte cu cioculu seu tare pe coaja loru până cân lu prinde larve care se află de desubtu şi pe care le mănâncă cu poftă, şi asta este unu semnu bunu. Aceste insecte producu câte o dată mari devastaţiuni în păduri de molifţi; aşa se ştie, că în unii ani ele au nimicitu în Germania numai în unele provincii câte 400.000 şi chiaru unu milionu d-arbori: deară în anulu 1780, această insectă a nimicitu în ţinutulu germanu Harţ, doă milioane de arbori. Mijloculu celu mai siguru d-a preserva pădurile d-acestu biciu este, d-a visita adese ori pădurile şi descoperindu unu singuru arboru măcaru, atacatu de Bostrichus, îndată trebue să-lu taie şi să-lu arză; deară lemnele făcute stânjeni, trebue grămădite departe d-arbori; apoi e bine a face nişte curse de arbori, atârnate peste gropi adănci sprijiniţi pe petre sau lemne, aste-felu ca cărăbuşii vrându a se aşeza pe aceşti arbori aşa culacţi, voru cădea în gropi şi numai voru putea eşi. Asemenea e bine a jupoi coaja arboriloru atacaţi şi a o pune la soare, atunci toate larvele voru muri; la operaţiunea jupuirea, trebuie nişte pături aşternute josu, ca să cază larva pe dănsele şi aceste paturi trebue scuturate în focu. Îmregiurulu focului, trebuie făcutu ca unu cercu de cărbuni aprinşi, ca să nu poată să scape de vii nici o larvă sau insectă. daca, prin neîngrijire s-a încuibatu această insectă în arborii vii şi în lemne de stânjenu aflându-se într-o pădure, atunci mai nainte trebue curăţiţi arborii cei vii şi pe urmă lemnele de stânjenu, deară nu într-unu ordinu contrariu; altmintrelea poate să fie aceasta d-o mare vătămare pentru păduri. O rudă a acestui Bostrichus, este şi unu altu Bostrichus (B. Stenographus) care este încă şi mai mare; elu se ţine în pinus sylvestris şi face acolo mari daune; modulu stârpirei sale este ca de celu precedinte. Genulu Hylesinus sau cărăbuşi care se ţine în liberu, au unu capu cu unu botu, unu gâtu ceva mai scurtu, aripile nu suntu nici turtite nici dinţate; trăiescu asemenea în conifere (molifţi). genulu Eccoptogaster sau cărăbuşi de alburnu se distingu prin burta loru ce, la faţa de josu la sfărşitu se sue în dată în susu, curbatu într-unu unghiu dreptu; colorea este oacheşă; larele au unu capu mai grosu şi mai puţini peri; acetse larve se ţine în ulmi, stejari, mesteacăni şi în pomi; facu acolo galerii orizontali până la alburnu şi aste-felu omoară arborii; unulu dintre cărăbuşi (Ec. intricatus, Coch.) au nimicitu o dată în bois de Vincennes lângă Paris 50.000 arbori de stejari d-o vârstă de 25-30 de ani. CERAMBYX CARCHARIAS, (cărăbuşu-ţapu alu plopilor) Acestu cărăbuşu aparţine la familia Cerembice sau carabuşiţţapi, numiţi aşa fiindu că antenele loru seamănă cu coarnele unui ţapu. Elu este oacheşu sau galbenu, mare (de lungimea unui policiu), pe corpulu seu are ca nişte gropi mici, negre şi strelucitoare; antenele sale suntu negre, larvele lui, n-au picioare, cilindri, 1 1/2 polici lungi cu unu capu patratu şi micu; trăiescu în plopi (populus) tineri până la vârsta de 20 de ani; cându aceşti arbori suntu slăbiţi de larve, celu mai mici-i dă josu. Mijloculu d-a păstra plopii aleeloru d-această insectă este d-a le unge cu pământu galbenu făcutu cocă. Pe stejari s-areată unu Cerambyx mai mare (Cer.heros) d-o mărime de 2 polici, de coloare neagră şi cu antene mai lungi de câtu corpulu; elu face galerii în arbori de stejaru. În slacie trăieşte Cer. moschatus de coloare verde strelucitoare, dă unu adoru plăcutu ca de nuscu. Toate aceste cerambice cadu lesne din arbori cându-i scutură cineva mai bine. 9. CHRYSOMELA. Suntu nişte speţe de insecte chrysomela care se ţine pe plopi, aninu şi mesteacănu (Chr. Populi, Alni şi Capreae), cea d-întâiu este 4-5 linii lungu, are aripi roşii frumoase şi unu gâtu albăstriu ca oţelu, larva ei e neagră cu negi albi pe spinare, s-areată ca insectă şi ca larvă pe plopi (populus trenula), unde mănâncă frunze şi ruinează arborii tineri; larva repândeşte unu odoru neplăcutu ce provine d-unu succu albu ca laptele ce ese din numiţii negi dupe spinare. Speţa ce se ţine pe aninu are o lungime de 3 linii, e d-o coloare d-oţelu albastru; larva este neagră, bătându în verde şi e lucitoare; la unu timpu nu s-areată larva şi insecta împreună.- Speţa a treia care se ţine pe lesteacănu e încă mai mică (2 1/2 linii ) şi gălbioară. Numai prin culegerea acestoru insecte cu răbdare dupe frunzele acestoru arbori, pădurea poate să fie prezervată de stricăciune. 148. Întrebare. Oare în ordinulu orthoptereloru nu ezistă insecte vătămătoare păduriloru_ Respunsu. Da, astea suntu cele următoare: 10. GRILLUS, GREIERA. Ezistă pe pământu multe speţe de grillus, care trăiescu pe câmpu şi pe arbori; acestu genu cuprinde celu mai mare numeru de speţe. Aici este cuprinsă greierea ordinară (Grillus Gryllotalpa) coropişniţa care nu face unu altu reu de câtu că, prin strigarea ei, noaptea, ne strică somnu şi că     este spaima unoru oameni simpli care credu că i-a intratu în urechi; unu lucru ce este cu totulu imposibilu. Totu în acestu genu ezistă nişte speţe migratorii sau călătoare, care facu în cete imense călătorii lungi din ţară în ţară, trecându peste spaţiuri mari şi chiar peste mare. Aceste speţe se numescu locuste; însă ezistă felurimi de speţe de locuste. Speţa cea comună la noi, adecă care vine câte o dată din Basarabia sau din Turcia şi face la noi atâtea mari devastaţiuni, este cea numită: GRILLUS MIGRATORIUS. Patria acestei insecte este Asia sau nordulu Africei, d-acolo vine acestu biciu cătru sudulu Europei (la noi de la Asia). Lăcustele umblă câte odată în cete aşa de mari în câtu la o înălţime de sute de stânjeni, acopere câte o dată lumina soarelui, aretându-se ca nişte nuori imenşi. Cându se lasu în josu, formează grămezi d-o înălţime d-unu picioru şi mai multu şi mănâncă totu ce găsescu pe câmpu şi în păduri, adecă bucatele, iearba, frunzele de viţă şi frunzele arboriloru. Cându au mâncatu toate verdeţele la unu locu, se ducu spre a începe la altă parte această operaţiune de devastaţiune; deară cându a ajunsu timpulu depunerei oueloru, le depune acolo şi moru. deară şi chiar dupe moartea loru, devine periculoase pentru omu, fiind că nenumeroasele loru cadavere, se împutu şi producu felurimi de morbi contagioşi. Cându se areată locustele la unu locu, toţi locuitori trebue să se împreune spre a proceda în comunu şi într-unu modu sistematicu a le omorî şi a arde sau a îngropa adăncu cadaverele loru. Deară şi ouele loru ce se găsescu în grămezi puse în pământu, trebue căutate, adunate şi nimicite; altminterea, primăveara viitoare o să easă dîntr-acestea o generaţiune nuoă de locuste; care voru devasta din nuoă ţară. Aceste speţ, ca şi speţa Gryllus peregrinus, care s-areată în India orienatlă, Arabia şi Egiptu, se mănâncă acolo de către locuitori; adecă dupe ce au ruptu locusteloru (ce le prindu demineaţa) capu, aripile şi picioarele, le prăjescu la focu şi le mănâncă. Zece lăcuste pe zi, satură bine unu omu, şi Arabii suntu lacomi dupe această măncare. Cându însă locustele vinu într-unu numeru mare, atunci nu suntu grase şi Arabii le mănâncă într-altu felu, adecă le rupu capu, aripile şi picioarele, le usucu la soare, pe urmă le macină ca făina şi le punu în saci. Veara cându, din cauza uscăciunei mari, nu se găsescu acolo legume, Arabii mânâncă meiu fertu peste care s-a presăratu făina de locuste; locustele au atunci unu gustu ca racii. În toată India (centrulu Africei) trăiescu popoare Acriofage sau mâncătoare de locuste. Dintre paserile noastre care gonescu pe locuste cu celu mai mare folosu, este barsa (Ciconia albă) de aceea, această pasere trebue respectată şi ne nimicită fără scopu. O altă speţe de locuste (Locuasta, L) suntu mai mari, femela are ca o sabie eşită afară în partea de dânderetu alu corpului loru, acestea le servu pentru depunerea oueloru. 149 Întrebare. Oare şi din ordinulu Hymenopetereloru ezistă insecte vătămătoare păduriloru şi care suntu? Respunsu. Ezistă şi în acestu ordinu câteva speţe, dintre care cele mai principale suntu următoarele: TENTHREDO (lophyrus) PINI. Această insectă este o epeţe a genului mare lophyrus sau vespa frunzeloru (Blattvespe), a cărora larvă seamănă multu cu larvele fluturiloru, însă au câte 22 picioare şi trăiescu ori liberi pe plante, sau în măduva lăstariloru arboriloru sau în gogoşi de frunze. Insecta tenthredo este de mărimea unei muşte de casă. Mascululu e mai micu (3 linii lungu), şi negru; pe partea de josu a inelului d-întâiu alu abdomenului, are pete albe; picioarele suntu galbene, deară coapsele suntu negre. Aripile de dindărătu au unu vârfu negru. Femela este mai mare (4- 4 1/2 linii lungu) e galbenă deschisu. capulu e negru, asemenea 3 pete pe peptu şi în mijloculu burţii; antenele suntu ca unu ferăstrău. oacheşe cu o basă galbenă. Larva este oacheşă-galbenă cu nişte ghimpi şi cu 2 pete peste fiecare picioru de la burtă. Capulu este rotundu, oacheşu lungimea larvei este 1- 1 1/4 policiu, grosimea loru este d-o linie. Gogoaşa loru este 5 linii lungă şi 2 groasă, cilindricu, şi rotundu la săvărşitu, de coloarea oacheşă sau albă murdară. Această insectă este una din insectele cele mai vătămătoare planteloru; ea trăieşte mai cu seamă pe pinus sylvestris raru şi pe pinus nigricans, mai cu seamă atacă arborii  pătimaşi (debili). larva-şi alege maim-nainte aci din anulu trecutu pentru mâncare; daca asta nu e de ajunsu, atunci atacă şi acile de est-timpu şi chiar coaja lăstariloru. S-areată de doă ori veara, adecă o dată la Maiu şi Iunie şi mai târziu la Augustu şi Septembrie. În tinereţea loru, larvele trăiescu în societate câte 20-30; mai pe urmă se respândescu peste totu arborulu; nimfele larveloru de primăveară şedu la aici, pe căndu acele de toamna şedu josu între muşchi. Mijlocacele propuse pentru nimicirea acestei insecte, suntu gropi adânci ca să cază în neuntru; scuturarea larveloru din arbori şi depărtarea muşchiloru cu gogoşile ce se află acolo. Inamicii naturali ai aceste insecte suntu: veveriţa, sobolanu de pădure; păserile: cucu, picus, apoi şi câteva feluri de muşte mari. Cu aceste insecte se rudeşte Tenthredeo morio care este inamiculu celu mau mare alu arboriloru de pruni; căci insecta pune ouele sale în floarea pruneloru cându suntu mici de totu; atunci prunele cadu jos şi larva ese afară şi se bagă în pământu ca să devie nimfă. deară primăveara viitoare s-areată insecta perfectă şi sboară împregiururlu arboriloru de pruni înfloriţi; căndu este timpulu ploiosu, insecta şade liniştită, de aceea în anii cându este ploi multe veara se facu multe pune. Mijloculu celu mai siguru d-a scăpa d-acestu reu în anulu viitoru este, d-a aduna prunele tinere care s-au stricatu, îndată dupe ce au căzutu, a le depărta din grădini şi a le nimici împreună cu larvele ce se află în neuntru. aceste insecte, împreună cu susu numitulu curculio cupreus suntu cei mai mari inamici ai pruniloru. HYMENOPTERA XYLOPHAGA. Această insectă formează o grupă de piţine speţe; se destingu printr-unu corpu lungu cilindricu, care de multe ori se termină printr-unu acu; capulu loru e camu rotundu; gura este parcă cufundată în capu; antenele suntu drepte şi ca firi (filiforme). Larvele loru trăiescu în lemne, seamănă cu vermele, însă au 6 picioare nearticulate şi n-au ochi; de antene se află numai nişte urme mici; cea mai cunoscută speţă în această grupă este: SIREX GIGAS. Femela (prezentată în figura) este de diferite mărimi (de la 1/2 policiu, până la 1 1/2 policiu). Capulu şi peptulu suntu negri, în dosulu ochiloru câte 2 pete galbene; cele 2 de neuntru şi cele 3 de-îndărătu suntu galbene, cele de mijlocu suntu negre; josu pe burtă are unu acu negru într-o teacă galbenă, afară din acu ce l-au la sfârşitulu corpului loru; la masculu, abdomenulu e roşu. Laeva avestei insecte trăieşte în păduri de bradu şi de pinus picea; deară trăiescu şi în lemnulu tăiatu, de aceea vine neîncetatu în oraşe împreună cu lemnulu de stânjenu adusu din pădure; de aceea de multe ori se dezvoltă chiar în lemne de focu şi sboară în casă: Cu aculu ei, face o gaură în coajă şi pune ouele ei acolo. Larvele care esu din oue, pătrunde în lemne la o adâncime de 6 police şi facu galerii de grosimea unei pene. Acestu animalu nu muşcă pe omu, de şi are unu acu mare. numai atăta face reu omului fiind că esu de multe ori din mobile nuoi unde facu găuri şi le stricu. HYMENOPTERA PARASITICA. ACeaste insecte suntu dintre cele puţine care în locu să fie vătămătoare, din contra, suntu folositoare păduriloru, fiind că gonescu şi nimicescu inscete vătămătoare păduriloru. Toate aceste insecte se distingu prin circumstanţe că abdomenulu loru este la începutulu seu, foarte subţire; câte o dată are grosimea numai a unui firu; antenele loru suntu filiforme (ca firi) unflate la vârfu; suntu tot-d-auna într-o mişcare tremurătoare; aripile, ori că suntu pătrunse de vine în forma de celule neregulare, ori în loculu vineloru au nişte negi sau per fini. femela are unu acu lungu care, la unele, este încă mai lungu de câtu abdomenulu loru. Ele punu ouele loru în larvele ninfele şi ouele altoru insecte, din care esu larvi (vermuşi) fără picioare, care trăiescu în neuntrulu acestoru animale, ori din grăsimea loru, ori chiar din organele corpului şi le omoru. Câte o dată, trăieşte numai o singură larvă, câte o dată multe şi chiar sute în corpulu unei insecte. Unele remânu acolo până s-au făcutu insectă sau nimfă, şi-şi face gogoşi mici pe dinafara corpului, sau alăturea. Aceste animale care îşi găsescu prada loru pretutindenea, suntu animale foarte importante în economia naturei, fiind că împedecă înmulţirea prea mare a altoru insecte vătămătoare, prin urmare toate aceste insecte părăsite suntu folositoare omului; ele gonescu câte o dată pe insecte până la interiorulu arboriloru, omorându cu aculu loru lungu chiar larvele ce trăiescu subu coaja copacilor. Deară şi larvele ce trăiescu în fructe şi seminţe, au inamicii loru între insectele părăsite; unele dintr-însele trăiescu în apă gonindu şi acolo larvele insecteloru, victimele loru. Însă nu e otărâtu unu felu de animale pentru fiecare speţe de insecte părăsite; şi părăsitele îşi alegu felurimi d-animale pentru victime. Numărulu acestoru insecte părăsite e prea mare; se conoaşte acumu până la 2000 speţe: numai unu singuru genu, adecă genulu Ichneumon cuprinde 1300 speţe. Noi amu desemnatu aici despre exemplu două speţe adecă: ICHNEUMON PERSUASORIUS. Asta este una din speţele cele mai mari (14 linii lungi) deară sau ese 1 1/2 ori mai mare de câtu corpulu său d-o coloare neagră lucitoare cu pete şi panglice galbene albe. ICHNEUMON (Microgaster) NEMORUM Această insectă coprinde o mulţime de speţe mice (cea mai mare are numai lungimea) de 3 linii. Ea locueşte în larva fluturiloru, adică câte 150-200 larve acestei trăiescu în corpulu unei larve a insecteloru vătămătoare păduriloru, pe care le omoare încă ăână nu s-a metamorfozatu în fluturi, prin urmare până n-a avutu încă ocaziune să puie ouă. Este deară învederatu că această insectă este d-un foarte mare folosu pentru păduri; larva victimă înaintea morţii sale, remâne multu timpu nemişcată pe arboru, numai mănâncă pe căndu larvele ichneumonului, esu din toate părţile corpului seu, şi îndată după eşirea loru, îşi facu o gogoaşă mică de mătase ce o scotu din gura. Această gogoaşă are forma de butoi mici albi (precuu suntu prezintate în figura în mărimea loru naturală. Speţele prezintate în figură e inamică larveloru fluturului Phalaena Pombyx pini care face mare stricăciune la molifte, deară insecta formată este 1 1/2 linii, lungi negre, lucitoare, netede, cu picioare galbene roşioare. Este deară d-o mare importanţă pentru silviculturi şi grădinari ca să nu nimicească nici o dată o larvă lungâ care  va afla butoiaşi mici ca cele presintate aici în figură, căci ele va nimici o insectă foarte folositoare care scapă pădurile şi o mulţime de inamici care le nimicescu. CYNIPS CALICIS insecte de gogoşi de ceneale. aceste insecte formează  o familie importantă între Hymenopetre. Ele se ţine în-năuntrulu frunzeloru de stejaru, unde muşcătura loru produce o umflătură numită gogoaşă. Aceasta se face în modulu următoru: femela găureşte frunza cu unu acu ce –lu are subu burta ei, ţşi pune ouele ei în substanţa plantei. În urma acestei răniri, loculu rănitu se umflă în diferite moduri dupe diferinţa speţei insectei care a făcut-o şi chiaru dupe diferinţa sesonului anualu. Această imflătură este gogoaşa de ceneale, fiindu că coprinde multu tainu care, cându este amestecatu cu o sare de feru (s.e. ca cacican sau sulfas ferri) produce unu precipitatu negru care este ceneale. În Asia mică lângă Aleppo creşte mai cu seamă unu felu de stejaru (quercus infectoria) peste care trăieşte unu deosibitu felu de Cynips (C. tinctoria) care produce vestite gogoşi d-Aleppo ce suntu prea stimate în comerţiu pentru coloarea neagră ce dau. Această insectă se ţine şi pe stejarii noştri şi produce numitele gogoşi de risticu, (Cnopperi) ce la începutulu suntu verzi, pe urmă se îngălbenescu şi cându taie cineva uă asemenea gogoaşă, găseşte insecta îneuntru de mărimea unei muşte de casă, galbene c-o pată neagră pe burtă. Producţiunea gogoşiloru de resticu, se face în modulu următoru. Primăveara, cându stejarulu (quercus pedunculata) înfloreşte, s-areată insecta şi pune cu aculu ei ( a în fig .) unu ou pe partea din întru a caliciului pe fundulu unde şeade ghinda; atunci se ridică o umflătură verde foioasă între caliciu şi ghindă, care, mai pe urmă încongioară ghinda ca unu trandafiru, ridicându-se peste dânsa şi învelind-o cu totulu; în loculu ghindei se află atunci unu ceva cocoloşitu (ca nuci făcute dulceaţă), pe vărfulu acestei mase, se vede o gaură, ce duce în interiorulu gogoşiloru, pe fundulu căriia se vede unu globu sau butoiaşu mici; asta este învelişulu insectei (cocon) care a produsu gogoşi. Aici (e. în fig.) vedemu unu gogoşu din care s-a tăiatu o bucată ca să putemu vedea pe fundu acestui butoiaşu de unde s-a dezvoltatu insecta din stare de larve (b. în fig.) cându a trăitu în întrulu butoiaşului, nutrindu-se de păreţii sei. Această larvă este albă, lucitoare, moale, fără picioare, are mandibuli tari, cornoase; metamorfosa în insectă se face la unele, toamna acestui anu, pe cându la altele se face primăveara anului viitoru. Gogoaşa de risticu ajunge la maturitatea e în luna lui Augustu sau la începutulu lui septembrie; atunci de sine cade josu; la acestu timpu, gogoaşa este încă verde, mai pe urmă devine gălbioară şi în fine priimeşte coloare oacheşă; pe cându e proaspetă, s-areată pe din afară lucitoare şi grasă unde o taie cineva; acesta este semnulu siguru alu unei gogoşi bune. Gogoşile de risticu trebue adunate dupe căderea loru din arbori, altmintrelea perdu din taninu şi se stricu, atunci seamănă cu lemnu puterde. Gogoşile care se areată pe alte feluri de stejari afară de qurcus pedunculatus, suntu mai puţinu stimate. gogoşile de risticu cele mai stimate în comerţiu suntu acele care vinu din Romînia, Ungariea şi Serbia. Când plouă în timpulu înflorirei stejarului, insecta nu poate să sboare atunci, prin urmare se facu puţine gogoşi şi duntu atunci mai scumpe (2-3 galbeni maja). Ori cum, este acestu articolu de pădure d-o importanţă mare pentru noi, de aceea am vorbitu aici despre dânsulu mai pe largu. FORNICA (Oecodoma) Cephalotes Sau furnicele călătoare. Furnicele suntu şi ele insecte folositoare păduriloru, de aceea vomu vorbi aici ceva şi despre dânsele. Suntu insecte sociabile, trăindu în cete de sute şi de mii împreună, o adevărată viaţă socială. Suntu încă furnici care silescu pe alte animale d-a lucra pentru dânsele; putemu deară zice că aceste furnici-şi ţinu sclavi (robi) care lucrează pe seama loru. Furnicele trăiescu în locuri ascunse; ori în lemne putrede unde –şi facu camere şi galerii subterane, sau sub coaja arboriloru, sub petre sau chiaru în locuinţe dinadinse făcute de materii de 1-2 picioare peste pământu. În fie care speţe, găsimu masculi, femele şi neutre (nici mascule nici femele); apoi tocmai aceste furnici neutre jocu rolulu celu mai mare în fie care furnicariu, fiindu că ele facu toate lucrările necasarii, mai cu seamă acelea ale construcţiunei furnicariului, şi se găsescu în totu timpulu în coloniile furniciloru, pe cându frunciecele mascule se găsescu acolo numai în unele timpuri otărâte ale anului, şi n-au alte destinaţiuni de căte a se reproduce. Spre acestu scopu, la unu timpu otărâtu, amândouă sexele esu din furnicariu, sboru câtu-va timpu în cete mari, şi după ce femela s-au fecundatu, ele se întorcu ori la o altă parte şi fondează o colonie nouă într-unu furnicariu nuou. Deară cele neutre, nu numai că ele îngrijescu pentru clădirea furnicariului, ci îngrijescu şi pentru nutrirea fruniciloru mascule şi femele în toate stările dezvoltărei loru, precumu şi ouele, şi nimfele loru proprie. Aceste diferite lucrări ocupă toată viaţa furniciloru neutr, de aceea le vedemu în toate zilele şi totu d-auna lucrându. Eată modulu lucrărei acestoru insecte în folosulu coloniei loru. Mulţimea de ouă fecondate, puse de către furnicele femele, neutrele le adună şi le aşează în locuri mai calde sau mai ricoroase dupe timpulu şi sesoanele anului. Aşa îngrijescu neutrele pentru oue, până cându au esitu larvele dintr-însele, atunci începu alte griji, adică nutrirea şi cureţenia larveloru; fiindu că numele larveloru, nu s-aocupă nici o dată de dânsele, şi furnicele lucrătoare suntu doicele cele mai fidele pentru această tineră progenitură streină. Furnicele tinere seamănă cu vermii; căci n-au picioare nici antene, nu poate să se mişte şi doicele loru suntu siliote a le purta în braţele loru în locurile destinate pentru dânsele; ăpoi fiindu că se poate nutri numai cu lucrurile fluide, de aceea doicele loru adună pentru ele fluide dulci dupe la flori şi fructe; deară şi din regnulu animalu, adună nutrimente fluide dulcu şi plăcute pentru ele; acestea se facu într-unu modu foarte curiosu, adică există o insectă numită păduchi de frunze (Alphidine, pucerons) care produce din corpulu loru, o materie dulcc ca zacharu; frunzele arboriloru /s. E. a teiloru, a aţarului etc. ) suntu câte o dată acoperite cu dulceaţă provenindu din aceste insecte. Aceşti păduchi suntu obiectulu persecuţiunei a furniceloru lucrătoare, nu ca să le omoare, ci ca să smulgă acestu fluidu dulce dupe corpulu loru (întocmai cum smulgemu noi lapte din vaci). Aşa deară cându vedemu în pădure furnici care umblă pe arbori, arbuşti şi flori, atunci putemu să fimu siguri că ele umblă dupe pucerone, deară nu ca să strice numitele plante; prin urmare aceste insecte suntu folositoare planteloru. Furnicele au o sfieală mare de omu şi de unele animale, de aceea cându mâna omului sau o altă insectă s-apropie de coloniea loru, furnicele devinu cam furioase şi le muşcă cu acile corpului loru, aruncându peste dânsele şi o materie acră şi arzătoare (acid de furnici). Locuitorii unei colonii care şedu împreună, trăiescu între dânşii o viaţă pacifică; câte odată le vedemu jucându-se împreună, sau ajutându una alteia cu purtarea lucruriloru grele. Din contra, locuitorii de doui furnicării trăiescu mai cu seamă în stare de resbelu şi aceste bătălii ar fie necrezibile deacă n-aru fi basate pe nişte fapte şi esperimente netăgăduite. Frunicele suntii nişte animale folositoare în economia naturei, căci servu dreptu nutrimentu pentru păseri şi în zonele călduroase mănâncă mortăciuni şi cureţă ast-feliu aeru; unele însă (f. cephalotes, vezi fig.) poate să devie vătămătoare planteloru. Femela ajunge la mărimea unui policiu, este oacheşe, aripile sale suntu galbene cu vine oacheşe; cele din neuntru suntu numai 1/2 policiu lungu şi au unu capu foarte mare, la care se află mandibule lungi, dinţate; capulu este susu crăpatu în doă în câtu prezintă doă emisfere, fie-care avându unu ghimpe inderătu. Burta este mai mică de câtu capu. Patria acestei furnice este sudulu Americei; ea este acolo vătămătoare arboriloru portocaliloru, cărora le mănâncă frunza, însă este folositoare în casele oameniloru fiindu-că le cureţă de blata, şioreci şi şobolani. VESPI, VESPA CRABRA. Aceste animale suntu sociabile ca furnicele; şi la ele găsimu mascule, femele şi neutre sau lucrătoare care îngrijescu de larve. Cându s-apropie iearna, aceste societăţi se resipescu şi fie-care viespe-şi caută a găsi unu adăpostu de iearnă într-unu locu ascunsu în arbori seci sau sub grămezi de peatră, sau muşchi. Primăveara fiitoare, femelele punu ouele loru fecondate încă toamna trecută şi le aşează în nişte celule, care clădescu; aceste celule au diferite forme şi suntu aşezate în diferite locuri, dupe diferitele varietăţ ale vespeloru. Dupe câtu-va timpu, larvele esu din oue şi suntu nutrite de câtre vespele lucrătoare sau neutre. Vespile suntu animalecarnivore, nutrindu-se de carne vie sau de carne moartă care o găsescu în casele oameniloru, şi mănâncă chiar miere care o fură de la albini. Toate aceste nutrimente, vespile le pregătescu de stomaculu loru până cându au devenitu o materie fluidă, şi pe urmă o dau larveloru de mănâncă. Aceste larve seamănă cu vermi albi şi n-au picioare. Deară ,ateria celulară pentru aceste larve, vespile o ieau de la şindrile vechie ale caseloru sau de la arbori putrezi din pădure. Femela vespei are unu acu la partea d-îndărătu a corpului său, şi acestu acu face o muşcătură foarte dureroasă şi care câte o dată poate să devie periculoasă; adecă, cându vespa vine de la o mortăciune şi varsă în rana făcută prin muşcătura ei, acestu veninu luatu de la mortăciune. Remediulu celu mai bunu în contra muşcăturilor de vespe şi d-albine este d-a freca loculu muşcatu îndată cu spirtu de cipericu (spiritus salis amoniaci). ALBINELE, APIS MELLIFICA. Aceste insecte potu să fie privite ca unu animalu domesticu alu omului; ba încă este unulu din animaleledomestice ale celei mai antice, fiindu-că deja în sînta scriptură se vorbeşte de mierea albineloru. Patria albinei este continentulu vechiu, d-aici s-a transportatu în America unde s-a înmulţitu într-atâtu în câtu America produce acumu multă miere şi ceară pe anu. Deară este remarcabilu că pe cându celalate animale domestice au schimbatu firea loru în robie, aste-felu în câtu pisica domestică are o altă fire de câtu pisica selbatică, mai cu seamă cânele domesticu are o fire cu totulu în altu felu de câtu câinele selbaticu; la albine observămu, în contra, că albina domestecită nu diferă cu nimicu, nici în formă, nici în felulu traiului ei, de albina selabtică. Pretutindenea, aceste mici animale trăiescu în societăţi mari câte 15 sau 20 de mii într-unu locu şi urmăndu toate unu scopu comunu, adecă păstrarea vieţei loru proprie şi mai cu seamă păstrarea neamului. Deosebimu  trei feluri de albine: mascule, femele şi neutre. Masculele suntu unu micu numeru; abiau o mie se află într-unu stupu şi astea chiar numai în lunile Maiu până la Augustu. Dintre femele, este numai una singură într-unu stupu care se numeşte  Matka  sau Regina stupului; pe cându albinele lucrătoare sau neutre, se află în mai multe mii într-unu stupu. Cându albinele s-aşează într-unu locu (s.e. într-unu trunchiu d-arboru secu, sau unu coşu), atunci îndată albinele lucrătoare începe a face faguri, ce suntu d-o formă geometrică admirabilă în regularitatea ei, compusă de cilindrii exagonali, aflându-se unulu lângă altulu; apoi suntu în stupu şi nişte plăci, perpendiculare dintre care se află 6-8 într-unu stup fiecare coprinde o mie de celule. aceste celule suntu, destinate a păstra nutrimentulu albuneloru apoi şi ouele precumu polenulu floriloru, mieream apoi şi ouele şi larvele albineloru totu în aceste celule remânu. Materiea din care facu aceste faguri, este ceara, adecă o materie organică produsă în corpulu ambineloru lucrătoare în formă de plăci mici, aflându-se pe lângă partea de dânderătu a corpului. Pe cându albinle lucrătoare suntu ocupate a face ccasele comune pentru toată colonia, femela (regina) ese atunci afară, se împreună în aeru subu bolta cerului cu unu masculu, pe urmă eară se întoarce la stupu şi începe să puie oue. Regina pune ouă toată veara, de primăveara până toamna, fie-care ou îlu pune într-o deosibită celulă. Aceasta se urmează în modulu următoru; adică, 36 de ore dupe fecondaţiune, regina pune multe mii de ouă, din care ese albine lucrătoare; pe urmă, pune ca 2000 de ouă de albine mascule şi în urmă de tou pune 16 ouă din care voru eşi regine sau femele. Este remarcabilu că pentru fie care felu de albine se găsescu în stupu unu altu felu de celule; acelea determinate pentru puii de regină suntu cele mai mari şi mai comode precum se şi cuvine pentru o dinastie regală; ele seamănă cu ghinde şi nu suntu puse orizontalu, ci verticali în tabliea mierei. Timpulu clocirei este eară diferitu la diferitele feluri de albine. S. e. la albinele regale, larva ese din ouă după 16 zile; şi la albina masculei, dupe 24 de zile. deară toate larvele suntu nutrite de către albinele lucrătoare sau doici cu o pulbere făcută din polenulu floriloru; numai larvele din rasa regale priimescu unu altu felu de nutrimentu, un felu de piftie (cum zice Huber) care este mai dulce şi mai plăcută. Apoi s-a observatu că acestu nutrimentu este în stare să schimbe larvele albineloru lucratoare în cele regale, şi albinele lucrătoare se servă d-acestu mijlocu, cându au avutu nefericirea d-a perde îndată, toate larvele din casa regală. Prin acestu nutrimentu să produce din larva albineloru lucrătoare, albune regale.- Modulu fecondaţiunei albineloru era unu ceva necunoscutu până la Huber. Acestu naturalistu de la Geneva de şi orbu, a ştiutu, prin ajutorulu servitorului seu Burnen, a lămuri această cestiune şi multe alte d-o asemenea importanţă în vieaţa albineloru. Elu a arătatu că albinele se fecondează în aeru în modulu furniciloru. deară în timpurile noastre a arătatu Siebold o circomstanţă încă mai corioasă adecî ca regina vergină (nefecondată) produce din sine numai albine mascule pe cându după fecondaţiunea ei, produce albine mascule neutre şi femele. După fecondaţiunea reginei, albinele mascule din stupu nemai avându acolo nici o utilitate, albinele neutre le omoară pe toate şi aruncă cadavrile loru afară din stupu, fiindu că o regină dupe o singura frecondaţiune s-a făcutu productivă pentru toată vieaţa ei. Cându o regină vede că a pusu multe ouă femele, din care va eşi multe regine, atunci ea singură le omoară până cându n-au eşitu încă din celulele loru regale; căci, într-unu stupu nu poate să fie mai multu de câtu o singură regină. Deară întâmplându-se ca albinele neutre s-o împedice în această ucidere a puiloru ei proprii, atunci ea se necăjeşte, şi pleacă din stupu urmată d-o mulţime d-albine lucrătoae (neutre) ca să fondeze o colonie nouă d-albine; aceasta se numeşte emigraţiunea albineloru; la aceste emigraţiuni, albinele sboru în grămezi în forma unui ciorchine de struguri: fie care albină ţiindu-se cu picioarele de dinainte încârligate la picioarele de dândărătu ale albinei care o procede în sbor. Aşa mergu sburându, până cându găsescu unu locu convenabilu ca să se aşeze acolo; atunci regina se aşează în vecinătatea acestui locu pe ramura unu arboru, toate gramada o urmează şi o încongioară, atunci poate cineva să sgudue ramura cu albinele peste unu stupu şi toată grămada încârligată va cădea. Cându colonia se aşează într-unu stupu nuou, albinele lucrătoare începu a scoate din stupu toate murdăriile şi a le lipi cu ceară crăpăturile stuoului; aceasta o facu cu gumii ce-i ieau de la plopi, castaniu, şi alţi arbori gumoşi; pe urmă începu a face faguri. În 10-12 zile toate fagurile stuoului suntu făcute, totu d-o dată, albinele lucrătoare aducu în stupu miere şi polenulu floriloru şi-lu depunu în celule ca într-o magazie. Polenulu floriloru, albinele îlu rupu de la antere cu mandibulele loru şi încarcă cu dânsulu corpulu şi picorele loru, mai cu seamă cele de dândărătu. Natura provedintă a făcutu dinadinsu coapsele acestoru picioare ale albineloru în formă de lopeţi mici; cându o albină vine astu-felu încercată a casa, picioarele ei seamănă a fi îmbrăcate în nişte pantaloni galbeni, roşii sau verzi după coloarea polenului ce aduce. Apoi cându soseşte în stupu, o mulţime de alte albine îi ajută ca să scuture această pulbere dupe picioare, pe urmă amestecă pulberea cu miere ca să nu se strice. Mierea este o materie produsă în corpulu albineloru, adică în guşă (esofagulu) loru, făcută din dulceţele înghiţite de albinele, adică polenulu, sacharu şi materie dulce ce se află pe plante, produse de păduchi de frunze (puceron); mai cu seamă există în păduri de pinus picea o onsectă (cocus racemosus) care procură multă materie de miere pentru albine. Deară şi în locurile unde se află pomi, tei, sălcii, trifoi, orchidei şi mai cu seamă, Caşa (poligonum fagopirum, sarrasin) albinele facu multă miere. Toamna apiculturulu poate să scoaţă mierea din stupu, însă trebue să lase acolo 4-5 oca de miere pentru nutrimentulu de earnă alu albineloru. Mierea şi ceara suntu articule foarte importante în comerciu; celu d întâiu, pentru mâncare, celu d alu doilea pentru luminare; însă, în timpurile noastre, sacharulu a remplasatu mierea şi lumânările de spermanţetu au gonitu din saloane cele făcute de ceară albă. Cu toate acestea, mierea este şi acumu unu articolu căutatu, şi se întrebuinţează în bucătărie şi în medicină. Daeră este de observatu că, câte odată se întâmplă că albinele ieau polenu din plante veninoase atunci mierea dă omului colice şi poate să-i producă chiaru şi moarte. Toată lumea cunoaşte albina: ea este de 1/2 policiu lungă, oacheşe, păroase pe partea d înainte a corpului şi cu aripi transparinte ca sticla; asta este albina lucrătoare care o întâlnimu totu d auna primăveara pe flori; deară regina, are o  burtă ceva mai lungă, pe cându albinele mascule au o burtă mai groasă şi mai rotundă, şi n au peri la cea dupe urmă pereche a picioareloru; raru se vede aceste albine sburându, ci mai totu d auna moarte lângă stupu, dupe bătălia în contra Masculeloru ce se întâmplă în stupu în lunie Iulie şi Augustu. Moartea albineloru masculi este cum amu zisu, o întâmplare foarte naturală şi obiciunuită în stupu şi nu vatămă nimicu existinţei coloniei. Deară moartea reginei este o întâmplare estraordinară în stupu şi produce îndată peirea a toată colonia; albinele lucrătoare încetează a lucra, larvele moru de foame de neîngrijire şi totu stupulu se nimiceşte, dacă doicele nu îngrijescu să scoaţă din celule dinastia regală, o femelă tânărămpe care toată populaţiunea stupului se grăbeşte a o proclama de regină şi a reîbcepe lucrările loru ordinare pentru saluta tutuloru. Esperienţele moderne au probatu că albinele au într-însele unu mijlocu a-şi comunica una alteia simţirile şi ideile loru, aceste comunicaţiuni se facu prin anterile loru. CAPITOLU VIII. Lepidopterele sau fluturele. 150 Întrebare. Ce avemu să observămu la fluturi în raportulu silviculturei? Respunsu. Nefiindu aici locu a ne întinde mai pe largu despre fluture, aceasta fiindu unu obiectu de zoologie (vezi opulu nostru despre istoria naturală pentru clasele superioare gimnasiale), de aceea vomu vorbi aici numai despre unele circumstanţe care suntu necesarie pentru ştiinţa silvicultoriloru. Aceste circumstanţe suntu cele următoare. Ca insecte perfecte, fluturii ieau numai materi fluide ce le sugu cu trâmbiţa loru de la nectariele floriloru; deară suntu fluturi care nu mănâncă şi nu beau nimicu, căci îndată după eşirea loru din starea de nimfe, se împerechează; cu aceasta împlinescu misiunea vieţei loru şi moru; prin instinctu, fluturii punu ouăle loru, (singuratice sau în grămezi) întocmai în locuri unde larvele loru voru găsi lesne materia nutrimentului, adică, adeseori la frunze, ramuri crăci şi trunchiulu arboriloru; deară, sa să fie protegiate în contra ploii şi a vântului, fluturii acoperă ouăle loru cu o matreie spumoasă, sau cu peri etc. Dintre larvele fluturiloru (crisalide) unele trăiescu liberu pe plante, pe cându altele îşi facu nişte case cilindrice sau saci, din frunzele planteloru sau din perii animaleloru şi aceste case sau saci, le poartă totu d auna cu dânsele şi acolo se urmează schimbarea loru din larve în nimfe. Suntu nişte crisalide mici care facu subu spiderma frunzeloru, chiaru în grosimea frunzei nişte galerii şi se aşează acolo nutrindu-se de substanţe interioare ale frunzeloru; acestea se numescu crisalide minieri, altele îşi facu galerii în neuntrulu lemnului arboriloru; eară altele se nutrescu de rădăcinele planteloru. Multele îşi facu toamna o locuinţă de frunze cusute bcu o materie mătăsăsoasă ce o scotu din gura loru şi în această locuinţă petrecu în societăţi toată iearna; altele s-ascundu atunci subu grămezi de muşchi sau de frunze căzute toamna din arbori în păduri şi remânu toată iearna acolo. Pentru silvicultorulu este foarte importantu ca să ştie unde se ţine diferitele insecte vătămătoare arboriloru în diferitele stări ale desvoltărei loru, ca să caute dupe dânsele şi să le nimicească; căci s.e. ştiindu cineva loculu unde se află ouăle fluturiloru vătămători arboriloru, e lesne ca să caute dupe dânsele ca să le nimicească câte sute până n-a făcutu pagubi, şi aceasta o va face fără multe costuri şi perdere de timpu. Altă dată, unu grădinaru ţtiindu timpulu şi loculu cându femela unui fluture vătămătoru va pune ouăle sale; este destulu pentru dânsu ca să omoare la timpulu priinciosu această femelă, ca să scape grădina lui d-unu reu mare ce pe urmă dupe eşirea ouălor şi larveloru abia cu multe costuri şi osteneli îlu va putea face. Numerulu fluturiloru ce există acumu pe pămîntu este stimatu aproape la 12,000 de spece, dintre care trăiescu în Europa aproape 2500 de spece; însă este noroculu noastru ca într-acestu numeru considerabilu există numai puţine speţe cari ne suntu vătămătoare, şi chiaru acestea nu poate să se înmulţească prea multu, căci providenţa a întocmitu astu felu că aceşti fluturi vătămători au în regnulu animalu inamici care îi gonescu şi îi mănâncă; apoi omulu înţeleptu va iconomisi totu d auna, aceste animale (păsări şi insecte) inamicii inamiciloru sei, şi atunci se va împuţina multu pentru dânsulu reulu ce insectele vătămătoare potu să-i facă. Pe d-altă parte, există o mulţime de insecte care mănâncă burienele rele ce suntu vătămătoare agriculturei şi silviculturei şi acestu folosu alu acestoru insecte, rectifică totu d auna reulu produs prin celealte insecte vătămătoare intereseloru noastre. Naturaliştii a îmopărţitu ordinulu lepidoptereloru în trei secţiuni mari, adică în fluturi de zi (Papilio) care umblă ziua; în fluturi de crepuscule care umblă în timpulu murgului serei ( Sphynx) şi în fluturi de noapte care sboru numai noaptea (Phalaena). 151 Întrebare. Care suntu lepidopterele vătămătoare planteloru şi mai cu seamă păduriloru din secţiunea papilio? Respunsu. Acestea suntu cele următoare: PAPILIO BRASICAE, Linee. Această insectă este în starea sa de larve unu inamicu redutabilu pentru grădini de legume, mai cu seamă pentru varză, colrapi, vatză nemţească şi rapiţă, căci nu numai că mănâncă o mulţime de frunze ale acestei plante, apoi şi acele ce nu le mănâncă, le mânjeşte cu escrementele ei. Această insectă se areată în timpulu d-ântâiu alu primăverei în grădini de legume şi sboară câtuva timpu foarte încetu împregiurulu numiteloru plante, dupe care, femela pune undeva pe plante 500-600 de ouă mici, în diferite grămezi; dupe 14 zile ese din aceste ouă larva galbenă cu capetele negre şi mai pe urmă dupe ce au schimbatu în mai multe rânduri pelea loru, priimescu o coloare vânătă cu pete negre şi cu o vargă galbenă pe spinare şi pe amândouă laturile corpului seu. În 3 septemâni crisalida termină creşterea ei şi atunci intră în starea de nimfe, adică către finitulu lunei lui Iunie; aceasta se urmează la zidurile grădiniloru, la trunchiuulu arboriloru etc. Nimfa este colţată. De coloare verde-galbană cu multe pete negre. Dupe 14 zile nimfa se schimbă într-unu fluture albu în susu şi avându vârfurile aripiloru sale de dinainte colorate negru.
; deară femela are două pete negre stându unulu peste altulu în mijloculu aripiloru şi o vargă mică neagră la marginea de dindărătu a aripiloru de dândărătu. Îndată dupe naşterea ei, adecă la începutulu lunei lui Augustu, femela pune încă o dartă ouă din care ese o generaţiune noue, ce devine încă mai vătămătoare pentru plante de câtu generaţiunea dintâiu. Nimicirea acestui fluture vătămătoru trebue să se facă prin nimicirea nimfeloru sale, adică ori în lunile Iunie şi Iulie pentru generaţiunea d întâiu, sau în timpulu iernei pentru generaţiunea a doua. Deară şi prin prinderea şi omorârea femelei în timopulu verei pănă căndu n-a pusu încă ouă, poate cineva a împedica naşterea atâtoru inamici ai grădiniloru. Apoi şi natura a îngrijitu aici în beneficiulu nostru prin crearea unora Hymenoptera parasita (Ichneumone) care gonescu şi nimicescu acestu fluture. PAPILIO (Pontia) CRATAEGI. Larva acestei insecte are o reputaţiune rea în toată Europa pentru dauna cea mare ce face, deară insecta însăşi este unu fluture albu cu vine negre pe aripi. Ea se areată câte uă sută adunate la locuri umede şi în strade, sau pe arbori mai cu seamă către seară şi dimineaţa. După ce, fiindu larvă, a mâncatu o parte mare a frunzeloru arboriloru, totu ea ca fluture nimiceşte restulu frunzeloru prin ouăle sale ce le depune pe dânsele; o femelă pune câte o dată 150 ouă pe o frunză în grămezi rotunde compuse de ouă înşirate, aceste ouă suntu galbene ca gălbinarea de ouă şi suntu de mărimea unui grăunţu de meiu, de forma lungă ovală şi cu 6-7 linii ridicate. Pr la 15 Iulie, larvele esu din ouă, încongioară frunza cu o ţesătură ca de mătase în câtu seamănă ca o scheletă. Dupe ce au prăpăditu astu felu o frunză, începe la o altă frunză, pe urmă, vine la o a treia şi aşa de rându. Cându soseşte toamna atunci încongioară frunza c-o ţesătură groasă (cuiburile larveloru) acolo rămânu larvele toată earna într-o amorţire somnoroasă; primăveara viitoare eară se deşteaptă, deară atunci nu se mai mulţumeşte cu epiderma frunzeloru, ci mănâncă toată frunza ca şi florile arboriloru. Crisalidele tinere suntu galbene cu capete negre; suntu 1 1/2 police lungi, la amândouă laturile şi josu suntu albastre; pe spinare, suntu negre şi au acolo două vărgi galbene. Nimfa este colţată, verzişioară sau albişioară cu pete negre. Dupe 12-14 zile ese fluturele care în momentulu eşirei sale scoate o picătură de unu fluidu ca sângele, ce cade josu dupe arbori; acestea au datu ocasiunea fabulei despre ploii cu sânge. Mijloacele d-a depărta acestu rău consistă în nimicirea ouălor acstieu fluturi; sau în depărtarea şi nimicirea larveloru la începutulu toamnei; prin arderea ciuburiloru larveloru; prin omorârea larveloru reînviate prin sugrumare chiaru în luna lui Aprilie; însă nu e de ajunsu ca să depărteze cineva aceste larve numai din pomi, ci trebue depărtate şi de la garduri ce suntu în vecinătate pe acolo. SECŢIUNEA II. SPHYNX (fluturele de seara). Dintre toţi aceşti fluturi dintre care aproape 300 trăiescu În Europa, mai nici unu nu e prea vătămătoru planteloru. SECŢIUNEA III. PHALAENA (fluturi de noapte). În această secţiune avemu două sub-secţiuni, una numită Bombyx care facu gogoşi în starea de larve şi unde remânu ascunse în starea loru de nimfe; la cea altă sunsecţiune larva nu face gogoşi ca cele d-întâiu, aici suntu coprinse sun secţiunea Noczua Geometra, Pyralis tortrix şi Tinea. O să vorbimu aici de câteva speţe d-aceste animale pentru silvicultoru. PHALAENA BOMBYX AESCULI. Această insectă este inamică mare a castaniei de cai, a teiuklui, a ulmului, a nucului, a mărului şi a părului; căci ea se nutreşte de lemnulu acestoru arbori. Acestu fluture foarte frumosu, pune ouăle sale în coajă, larva pătrunde atunci în lemnu şi face galerii lungi în trunchiu ca şi în rămuri; trunchiurii şi ramurile mai tinere se rupe în urma acestoru stricăciuni; dintr-unu asemenea arboru ese dintr-o gaură o pulbere roşioară, astea suntu escrementele insectei: din nenorocire această insectă este foarte fecondă (femela pune peste 500 de ouă). Fluturele este albastru ca oţelu, pe petu este pulberatu albu, pe burtă are anele albe, deară aripile suntu albe, lucitoare ca mătasea cu pete albastre sau verzi; larva este albă cu pete negre, ea petrece starea de numfă în arbori deară fluturele s-areată în luna lui Iulie sau Augustu. O vieaţă analogă are Cossus ligniperda care se ţine pe salcie; are o odoare ca pelea rusească,  PHAL. BOMBYX PINI, Linee. Această insectă este una din inamicii cei mai mari ai braziloru şi molifteloru, şi a produsun în mai multe rânduri mari devastaţiuni. Larva lui şeade pe acile arborului pinus sylvestris sau pe bradu şi e în stare a mânca toate frunzele unui arboru, ast felu că arborulu e perdutu fără scăpare. S-a întâmplatu ca aceste insecte să nimicească păduri de disticte întregi. Deară fiindu cî acesteastă insectă este d-o importanţî aşia de mare pentru silvicultură, de aceea mulţi forestieri s-au ocupatu cu studiulu ei; noi vomu cita aici despre aceste insecte, cele următoare. Insecta perfectă s-areată pe la 15 Iulie, atunci femela pune 200 de ouă, de mărimea unei seminţe de cânipă; aceste ouă, insecta le aşează la ramurile arboriloru, sau la coajă sau la acile loru. Dupa 20-25 de zile, ese o larvă ce mănâncă până la iearnă, şi atunci cade în asficsie şi se ascunde în pădure, subu muşchi sau subu frunzele căzute. Primăveara viitoare, cându înverzeşte, se suie pe arbori şi mănâncă frunzele loru până în luna lui Iunie, atunci se învălescu între ace sau pe trunchiu, îmtr-o ţesătură cenuşiă. Aşia deară aceste insecte au trebuinţă d-unu anu întregu până la desvoltarea loru completă. Cea mai mare daună, larvele o facu în lunile Aprilie şi Maiu, cându larvele au o mărime de 2 sau 3 police. Noi amu presintatu în figură femela insectei (a) larva (b) nimfa (c) ţi ouăle loru (d). Se cere o atenţiune vigilentă şi necontenită în păduri în contra stricăciuniloru acestei insecte. In toţii anii trebue a face revisiuni în aceste păduri, spre a se încredinţa daca nu s-areată vr-o urmă d-această insectă şi daca aru fi aşia, d-a se grăbi a nimici de timpuriu aceste urme. E bine d-a face asemenea revisiuni în luna lui Noembrie şi atunci lesne se va descoperi deacă s-au ascunsu lângă arbori, larvele acestei insecte sub frunzele căzute sau subu muşchi spre a se prepara unu culcuşu de iearnă; atunci poate trebue adunate primăveara viitoare dupe arbori. Aceasta se urmează prin scuturătură când larvele vor cădea lesne peste sasi cari trebue întinşi de dedesubtulu arboriloru. Deacă unu districtu întregu de păduri este bântuitu d-aceste insecte, atunci trebue făcută groapă adâncă împregiurulu arborului ca să cază insecta acolo. PHALAENA BOMBYX Neustria, Linee. Acestu Bombyx este vătămătoru pomiloru; larvele sale se găsescu pe toţi arborii de poame şi în genere pe toţi arborii cu frunze unde facu mare stricăciuni, fiindu-că mănâncă frunzele loru; fluturulu s-areată în luna lui Iulie; în acestu timpu femela pune ouă în formă de anele împregiurulu ramuriloru, aceste ouă suntu oacheşe şi suntu lipite una d-alta primtr-o materie lipicioasă ce le păstrază iearna în contra influinţei vătămătoate a aerului. Primăveara esu larvele şi se ţinu pe unghiile ramuriloru ascunse subu unu felu de ţesătură; mai pe urmă se răspândescu peste totu arborulu unde mănâncă frunzele lui şi după ce au mâncatu toate frunzele, mergu la unu arboru: în luna lui Iunie îşi făcu o ţesătură (gogoaşia) între frunze adunate în aceste ţesături ce este subţire şi albă. Larva devine nimfă. Deară nu numai frunzele, ci şi mugurii arboriloru de pomi de vinu prada acestoru insecte. În tinereţea loru cându trăiescu în societăţi câte uă o sută o dată suntu lesne de adunatu şi de nimicitu. În figura noastră se presintă fluturi femeli, larva (a) ţesătura sau gogoşa (b) nimfa )c= şi ouăle )e). Afară de numite trei feluri de Bombice esistă şi cele următoare spiţe ce suntu şi ele foarte vătămătoare arboriloru de păduri şi de poame adică: Ph. Bombyx Monacha, e unu inamici alu arboriloru pinus sylvestris, p. picea, stejarului, fagu, mesteacănu, meri şi pruni. Ph. Bombyx dispar, se ţine pe pomi unde mănâncă nu numai frunzele, ci şi poamele s.e. caise. Phal. Bombyx salicis, este vătămătoare în deosebirea plopiloru şi sălciiloru. Phal. Bombyx chrisorrhoca este foarte vătămătoru pomiloru şi câte o dată şi păduriloru de stejari. Phal. Bombyx pseacersoria a căruia larvă se preumblă bnopatea în societate întocmai ca la o procesiune. Larva acestei insecte mănâncă frunzele stejarului, deară porii acestei larve producu o imflamaţiune la pelea aceluia ce o atinge. Deară toţi aceşti inamici ai păduriloru şi ai arboriloru frunzefere, au şi ei inamicii loru în natură, şi astea suntu Schremnon şi Tachina, care i gonescu multu şi i nimicescu. Deară între aceste animale vătămătoare (Bombyx) esistă şi animale folositoare omului, s.e. Phal. Bombyx Morio sau gândaculu de mătase, care a contribuitu a înavuţi multe tări, a ocupa mii de braţe omeneşti şi mai cu seamă a da omului o materie aşa de preţioasă şi de frumoasă de îmbrăcatu. Acestu fluture, acumu cultivatu în sudulu şi în centrulu Europei, este originaru din China unde se zice că încă 260 de ani naintea lui Christu, soţia împăratului chinez Hoang Tiu a descoperitu modul, desfacerei firiloru de mătase din gogoaşa de gândaci. Multu mai târziu, sub imperatorulu Bizantinu, Iustinianu, )555 dupe Christu) doi monachi (călugări) au adusu pe furişiu în bastoanele lor goale, ouele )seminţele) acestu gândacu din Indiea la Constantinopolu; de acolo cultura insectei de mătase s-a înaintatu până la grecia, unde a remasu unu secretu, în cursu de mai mulţi seculi; în anulu 1130 d.Chr. această cultură era cunoscută în Calabria şi Sicilia, de acolo s-a înaintatu la Spania şi d-acolo la Francia (în anulu 1370). Acestu fluture ese ca insecta perfectă din gogoşile lui; fie care femelă, după ce s-a împerechiatu cu masculu, pune 200-300 de oue care remânu earna în stare de ouă (seminţe), deară primăveara, adecă în luna lui Maiu, ese larva care se nutreşte numai în frunze de duzi. Dupe ce au trecutu şi au mâncatu o lună de zile, ăncetează de a mânca, remânu nemobili şi-şi facu o gogoaşă galbenă sau albă de mărimea unui ou de porumbiţă, fie ş care gogoaşă este făcută d-unu singuru firu lungu şi neîntreruptu; puindu gogoaşa în apa ferbinte, firulu se desvoaltă cu uşurinţă. Dweară în India se scoate mătase şi de alte Bombice; unii au încercatu şi în Europa a scoate mătase de Phal. Bombynx spini, însă mătasia lui e prea groasă; alţii au încercatu ca să scoaţă mătase din ţesătura păiajeniloru, ănsă fiindu că păiajenii suntu carnivore, mai cu seamă suntu mâncători de muşte, de aceea s-a calculatu că, spre a dobândi 2 litre de ,ătase, aru fi de trebuinţă aproape d-a jumătate milionu de muşte, ca să nutrească numerulu păiajeniloru trebuincioşi pentru a produce numitele cuantităţi de mătase. PHAL. NOCTUA SEGETUM. Această insectă trăieşte mai multu în ţările nordice ale Europei şi strică multe bucate pe câmpu, mai cu seamă semănături de grâu şi de secară. Insecta perfectă ese în luna lui Auguistu; femela pune ouele sale în pământu, de unde ese larva tânără care mănâncă rădăcinele planteloru până iearna; la începutulu lui Iunie, au ajunsu la desvoltarea loru cea mai perfectă şi intră în starea loru de nimfe care swe urmează în pământu- Nimfa remâne atunci într-o goliciune subterană, până cându ese fluturulu dupe 4 septămâni. Cându nu s-a treieratu bine grău, atunci se poate ca împreună cu spice să se aducă larvele în magazii de grâu şi atunci această insectă se va arăta şi în magazii; alminterelea se arată numai pe câmpu. Mijloculu mai siguru d-a se apăra în contra acestei insecte, este d-a le le aduna toamna la începutulu primăverei. Ciorile suntu unamicii ai acestei insecte. PHAL. GEONETRA BRUMATA Linee. Larva acestei mici insecte, este una din inamicii cei mai redutabili ai pomiloru; căci în anii cându s-areată în mare cuantitate, strică tote fructele arboriloru. Fluturulu s-areată târziu; adică la finitulu lunei lui Octombrie, ese mascululu (fig.), mai târziu în Noembrie ese femela (a) care, dupe desvoltarea sa pe pământu, s-agaţă pe arbori şi pune ouăle sale, în număru de 200, în frunzele, mugurele, florile şi chiaru coaja arboriloru din care ese pe urmă larva, care mănâncă frunze şi fructe. Deară perioada cea mai periculoasă pentru aceste larve, este până la 15 sau finitulu lunei lui Maiu, cându atunci scotu din gura loru o aţă, care o lipescu d-o ramură, pe aţa aceasta se lasă josu şi mergu în pământu unde se facu nunfe. Deară larva (b) este verde deschisu şi n-are picioare abdominale. Mijloculu d-a păstra arbori fructiferi d-acestu biciu, este d-a iconomisi paserile cantatoare, mai cu seamă genulu Parus şi Sturnus care întrebuinţează larvele acestei insecte ca nutrimentu pentru puii loru tineri. În zilele d-întâiu ale lunei Noembrie, trebue visitaţi arborii şi omorâte femelele insecteloru care se agaţă în susu. E bine asemenea d-a face o cutie pătrată de scănduri împregiurulu arboriloru şi a unge această cutie cu păcură; aceasta va împedica asemenea agăţoarea insecteloru. PHALAENA TOTRIX Linee. Multe speţe ale acestui genu au obiceiu d-a face sulu prin aţe de mătase, frunzele arboriloru şi a se aşeza în aceste case cilindrice făcute din frunze, unele îngăurescu fructele şi seminţele, earu altele pătrundu chiaru până în lemnulu arborului. Unele producu prin rănirea coajei, mai cu seamă a molifteloru, eşirea unei matreii răşinoasă ce produce unu felu de gogoşi în care trăiescu larvele, altele trăiescu libere în aeru şi nu în gogoşi. În starea perfectă suntu fluturimici care poartă aripile loru ca nişte acoperişuri de case; ziua şedu liniştite pe faţia de josu a frunzei şi noaptea sboru; aripile loru de dinainte suntu esancrate, cele de d-îndărătu suntu rotunde pe din afar şi cu nişte franji. Numai puţine speţe au aripi uniforme, cea mai mare parte d- într-sele au aripi pătate ca marmora. Au capete mici, cu trâmbiţe scurte; larvele au câte 16 picioare, unu corpu cilindricu, de coloare verdw deschisă sau oacheşă; în Europa esistă 550  speţe d-aceste genuri, deară speţa cea mai importantă este următoarea. PHELAENA TORTRIX (Carpocapsa) POMONANA, Linee. Acestu frumosu fluture este causa ca merile şi perile noastre suntu pline cu vermi câte o dată. Căci femela pune în luna lui Maiu, ouele sale în năuntru florei părului ţi a merului; după câteva zile ese vermuşori (larve) din aceste oue care trăiescu în neuntru fructeloru şi face ca, merile cadu de timpuriu de la arbori. Dupe o lună de zile, larvele au terminatu creşterea loru, atunci opărăsescu fructele, îşi facu o ţesătură albă în crăpăturile coajei şi devunu acolo nimfe. Dupe câteva zile, esu fluturii şi punu ouăle lporu pentru a doua oară în fructele devenite acumu mai mari; în această a doua generaţiune, esu mai multe larve de câtu din cea dintâiu. Această insectă îşi alege tocmai cele mai delicate soiuri de meri şi de peri. Mijloculu celu mai bunu în contra acestei insecte consistă d-a aduna şi a nimici fructele stricate pe câtu timpu larva şeade în întru: asemenea e bine d-a curăţa crăpăturile arboriloru în luna lui Aprilie. PHALAENA TINEA sau MOLIE Linee. Aceste insecte, de şi nu suntu tocmai vătămătoare păduriloru, însă fiindu vătămătoare agriculturei sau în economia domestică, de aceea vomu vorbi aici ceva şi despre dânsele. Acestia suntu fluturi nopturni (phalaena) foarte mici care nopatea sboru către lumânare, au aripi de dinainte foarte lungi, cele de dândărătu foarte înguste; corpulu loru e grosu şi părosu, au antene lungi; larvele loru au negi şi au 16, 14, 12 şi chiaru numai 8 picioare; trăiescu de materii vegetale şi animale şi facu daune mari. Noi vomu numi aici cele următoare. PHALAENA TINEA GRANELLA, Linee. Această insectă este inamiculu magaziiloru de cereale; s-areată în lunile Maiu, Iunie şi Iulie, atunci femela pune ouele salşe pe bobu de grâu sau de secară. Arvele tinere se bagă înăuntru boabeloru şi cu unu felu de ţesătură, lipescu mai multe boabe unulu d-altulu (b. în fig.) astu-felu ca mai multe de aceste insecte potu să strice o magazie întreagă de grâu; în luna lui Augustu sau Septembrie larva a terminatu creşterea ei, atunci ea se fixează pe păreţii magaziei într-o ţesătură făcută de răzături (surcele) de lemnu (c. în fig) şi aşa remâne iearna ca ninfă (d. în fig.) Figura noastră areată insecta în mărimea ei naturală precumu şi mărită prin microscopu (a). PHAL. TINEA PZROPHAGELLA Linee, Ea se ţine ascunsă în boabe de grâu, în câtu pe din afară nu se vede nimica, numai că greutatea grâului s-a împuţinatu multu şi grâu cântăreţte mai nimicu. Cându observă cineva în neuntru vede că interiorulu grâului, adică făina, e mâncată ţi numai esistă ţi în locu-i, este o molie. PHALAENA TINEA CRINELLA. Linee.Această insectă se ţine în vestminte de lână, în postavu, în blănuri, în peri de cai, în saltele şi în colecţiunile de museurile de istoria naturală. Insecta ese la finitulu lunei lui Aprilie, atunci sboară în casele oameniloru şi se apropie de lumânare; ziua, şeade liniştită la locuri obscure, s.e. în dulapurile vesteminteloru şi în mobile, adică la locurile mobileloru unde nu vine soare. Larva ei îşi face nişte cilindrii în grosimea postavului sau pânzeturiloruu de lână, acestea le servă dreptu culcuşu şi tot d-o dată dreptu materie de nutrire. La acestu opu alu devastaţiunei loru, facu în vestminte de lână nişte galerii lungi, care, din intervalu în intervalu, au şi o gaură; în aceste galerii, se urmează schimbarea loru în nunfă. Inmulţirea loru se urmează în totu timpulu; afară de lunile iernei. Remediulu în contra acestei insecte, care face daună mare oameniloru, este, adesea awerisirea, bătaia şi curăţirea vestminteloru; vestmintele care se aflăîn locuri luminoase, suntu mai espuse stricăciunei de câtu acelea ce se află în locurile întunecoase. Deară blănurile nepurtate, se preservă în contra acestei molie, cându le învălimu bine într-unu cearşafu, fiindu că atunci femela nu poate să ajungă acolo ca să depuie ouele sale în vestminte. Deară nici camforu. Nici tutunu, nu suntu mijloace de preservare prea sigure. 152 Întrebare. Care animale vătămătoare păduriloru le găsimu în ordinulu Hemiptereloru? Respunsu. În ordinulu Hemiptera, subu-ordinulu Homoptera găsimu mai cu seamă următoarele: COCCUS PINI, Această insectă se ţine pe moliftele negre (pinus nugricans) mai cu seamă cându stau pe locuri calcaroase, atunci vedemu că acile acestoru arbori suntu acoperite cu pete albe ca de varu, aceste pete, care seamănă cu nuşte solzi lungi, suntu făcute d-o substanţă solidă ca ceara, produsă d-unu Coccus şi care servă dreptu adăpostu animalelui, ce este moale şi care se află sub această masă ceroasă, măncăndu acile. Aceşti solzi nu se aseamănă toate şu suntu compuse de două părţi, una galbenă, mai tare, şi alta mai subţire, lungă şi albă. Sub solzi, femela pune ouele ei, deară după fecondaţiunea loru, femelele moru şi din corpulu loru se desvoaltă puii tineri, care esu atunci de dedesub tulu solzilor, se respândescu pe ace peste totu arborulu, şi începu şi ea a produce nişte solzi ceroşi. Mascululu este oacheşu cu aripi albe, şi antenele sale suntu de zece bucăţi, pe cându la femelă antenele suntu numai de şeapte bucăţi şi ea este de coloare verde. Afară de molifte, se găseşte această insectă şi pe arbori frunziferi îi chiaru pe unele plante de la florăriile noastre, s.e. pe Oleandra. În fine, voimu să dămu aici descrierea unei insecte care este pentru noi d-o importanţă, fiindu că face câte o dată la noi mare daună între vite, această insectă se numeşte: MUSCA DIN COLUMBACIU, sau SIMMULIA COLUBASCHENSIS. Această inscetă este foarte mică, abia de mărimea unei linie, însă se areată câte o dată într-unu numeru aşia de mare, în câtu seamănă cu nuorii; la apropierea unui asemenea nouru, compusu de milioane de muşte sângeroase, vitele dupe câmpu, parcă prin instinctu părăsescu islazurile loru şi fugu către sate, spre a se aşeza în grajdurile loru. Vitele cornute mari (boi şi bivoli) caii şi porcii suferă multu d-această insectă. Cându aceasta muşcă atacă pe vr-unu bou sau calu, atunci caută dupe locurile cele mai moi şi nepăroase, adică unghiulu ochiloru, gura, nările, anusu (şezutu), să se bage chiaru înăuntru urechiloru, în nările interioare, în faringu şi trachea. Deară şi oamneii suntu supuşi şi ei acestui biciu; cu toate acestea, omulu oate să se apere mai lesne acopeindu-şi faţia, însă s-a văzutu că copii mici de ţâţă au murit din muşcătura acestoru muşte. Fie care muşcătură, produce la omu şi la animale o mâncărime arzătoare şi curându s-areată o umflătură tare care stă 8-10 zile: deacă s-au făcutu multe muşcături, animalulu muşcatu are spasme (con vulsiuni) şi o inflamaţiune care-l omoară curându; altă dat, s-adună atâtea muşte în trachea, în câtu omoară animalu prin asficsie (înecăciune). Mai în toţi anii, cade o mulţime de vite în Serbia şi Banatu din cauza acestei muşte şi se face acolo daună foarte însemnată. De aceea, guvernulu Austriacu şi Sârbescu au încercatu felurimi de mijloace spre a scăpa ţeara loru d-acestu reu; însă toate aceste cercări, erau în deşertu, cându istoria naturală a acestei insecte era piţinu cunoscută, fiindu că nu se ştia unde trăieşte în diferttele stări ale desvoltărei sale şi cu ce se nutreşte. Deară, de cându s-a studiatu bine natura şi traiulu unei muşte analoage (similia seria) care trăieşte în Elveţia, s-a descoperitu şi felulu vieţei muştei de la Columbaciu. Această muscă trăieşte în satrea ei de larvă în răuri muntoase, cu ape limpezi, unde se află pe fundulu râuriloru o mulţime de petre rostogolite; pe aceste petre, larvele se lipescu printr-unu discu sau sucoriu ce se află la o parte de dândărătu a corpului loru, pe cându partea de dinainte a animalului remâne liberă mişcându-se în apă şi gonindu dupe alte animale mici. Spre acestu scopu, natura-i a datu la amândouă laturile ale capului, unu organu micu care poate să se învârtească ca o roată de moară şi printr-această rotă, larva împinge insectele mici către dînsă. Aceste animale suntu sociabile, sute şi mii şedu la unu locu şi fiindu-că suntu de coloare verde, de aceea, o peatră acoperită de aceste larve, seanănă că aru fi acoperită cu muşchi. Deară şi plantele aquatice suntu acoperite cu dânsele. În aceste stări, larvele trăiescu totu toamna şi iearna; tocmai la primăvară, devinu nunfa. Această metamorfosă se urmează într-o câsuţă mică conică, ce larva îşi găteşte din boaba de nisipu ce le găsescu pe fundulu apei. Ninfa seamănă multu cu insecta viitoare, însă respiră prin nişte moţiuri de firi fini ce le are la laturile capului ei. Deară schimbarea ninfei în insecta perfectă se urmează ori primăveara, ori la începutulu verei în luna lui Augustu. Acestu studiu a datu şi mijloace d-apărare în contra acestei mur; fiindu-că, îndată ce s-a ştiutu că această muscă trăieşte ca larvă în riurlie munţiloru, era învederatu  că mijloculu d-a scăpa d-această insectă este [299] d-a  nimici larvele ei în râuri, adecă d-a scoate petrele şi plantele aquatice acoperite cu această insectă, şi d-a le arunca afară, la malu, fiindu-că aceste larve aruncate pe uscatu, moru îndată; însă nu se ştie daca şi pe fundulu Dunărei nu se ţine aceste larve; în acestu casu, nimicirea loru e complete va fi imposibilă pentru Banatu, Serbia şi chiaru pentru noi aici. Deară nu în toşi anii, ci cam o dată în 5-10 ani se pogoară aceste muşte din susulu Dunărei şi facu daună foarte însemnată la noi în districtele noastre dunărene din Romania mică (distrcitulu Mehedinţi, Gorju şi Romanaţi) omorându acolo mii de vite. Ţăranii nostrii, n-au unu altu remediu de câtu că facu unu mare fumu de baligă, împregiurulu viteloru, căci fumulu goneşte aceste insecte. Figura noastră areată o asemenea muscă femelă, însă foarte mărită; ea este d-o coloare albastră-cenuşie cu 3 linii negre pe spinare în susu, şi cu pete negre pe burtă, picioarele suntu oacheşe cu o lucire albă, aripile suntu limpezi şi transarinte. FINE. [300] INDICIULU (Index) ALFABETICU SILVICU LATINU. A. pag. Fig. Accidium berberides...236 Acer tartaricum...131 Pseudoplatanus...132 26 - Platanoides...134 27Campestre...135 28 Acotiledoane...188 Actea spicata...193 Aesculus Hyppocastanum...136 Agaricus...234 Agrostis vulgaris...191, 216 Ajuga reptans...191, 206 Aira...191, 193 şi 218 Alnus glutinosa...105 20 - Incaua...106 11 Andromeda polifolia...186 Apis mellifica...272 58 Arnica montana...209 Arundo Silvatica...217 Asclepias vincetoxicum 193 206 Aspidium...222 Asperula...191 209 Atropa belladona...208 B. Berberis...165 Betula alba...103 9 Boletus...234 Bombyx chrysorrhoa...288 - pini dispar...288 - monaca...288 - pini... 288 - salicis...288 - nuestria... - 62 Bostrichus typographus...253 46 Brochus pisi...245 Bromus giganteus...219 ...Bryum...222 Brysacea...236 C. Carex...191, 214 Carpinus betulus...107 12 Cerassus...155 Cerambyx carcharias...256 47 Cheysomela oleracea...257 48 Clematis vitalba...183 Castania vesca...102 8 Chrysomela...257 Chaemotophyl...192 Coccus pini...295 68 Coultea...171 Cornus mascula...161 Cornus sangiunea 163 Corylus avellana...108 13 Crataegus oxyacantha...159 38 Cynips calicis...266 55 Cystisus laburnum...170 Curculio notatus...256 - pini 249 45 - cupreus... 248 - - populi...217 44 - granarius 246 43 D. Dactylis 192 şi 219 Dedalea...234 Dicotiledoane...188 Dicranum...225 Digitalis...208 E. Echium vulgare 194 şi 207 Elymus 193 şi 216 Empetrum nigrum...186 Epilobium augustifol...193 şi 199 Equisetaceele...231 Erica vulgaris...174 -tetralix...176 Erineum...236 Eupatorium...193 Euphorbium...193 204 Evonymus...167 F. Fagus sylvestris...1000 7 Festuca...218 Formica cephalotes 268 56 Fragaria vesca...203 Fraxinus excelsior...138 29 G. Geleobdolon...191 Galeopsis...191 Genista Germanica...173 Graphideile...230 Gryllus Gryllotalpa...258 49 - migratorius...258 50 H. Hepatica anemone...191 205 Hieraceum phylosella...193 Holeus...191, 218 Humulus lupulus...200 Hydneae...234 Hymenoptera parasitica...263 - xylophaga...262 Hypnoide...226 Hypericum perforatum 191 205 Hyppophae (taulu)...171 I. Icheumon nemorum...265 52 - persuasorius...265 Ilex aquifolium...182 Inneus...191 Iuniperus communis...88 L. Lammium masculatum 191 208 Lathyris...191 Lecideile...130 Ledum palustre...185 Lese ceae...226 Lepidopterile...279 Ligustrum (lemnu câinescu) 166 Lyeo podiaceele...221 Lymnexylon navale...243 M Melica...193 217 Melampyris...191 Melolontha vulgaris...241 Mercurialis...191 Minium... 227 Monocotiledoane..188 Morchelidee...231 N. Nardus stricta...193,216 O. Orobus vernus...191,200 P. Papilio brasicae...283 59 Parmelliaceele...230 penderinum pini...236 Petzia...235 Phalaena bombyx...285 - Aesculi...-60 Phalaena geometra...291 63 - pomonana...292 - noctua...290 - tortrix...292 64 - tinea 293 - crinella...294 67 - granella... 293 56 Philadelphus coronaria...170 Pinus abies...76 1 - austriaca...85 - cedrus...87 - larix...83 4 - pieca... 81 3 - strobus...86 - sylvestris...78 2 Platanus...99 Poa...191 218 Polypodiaceele...221 Potricheneile...225 Populus alba...113 - canadensis...112 - monilifera...112 16 - nigra...110 15 - tremula 109 14 Prunus avium 155 36 - padus - 37 Prunus spinosa...160 39 Pteris aquilana...232 Pteromalus puparum...266 54 Pyrus comunis...152 - malus...153 Q. Quercus austriaca...97 - cerris...97 - pedunculata...93 6  -prinus...98 - robar...91 R. Rhamnus frangula...163 40 Rhisomophora...236 Robinia pseudoaccacia (salcâm)...157 Rubus caesius...181 - fruticosus...179 - idaeus...18 S. Salix caprea (salcie)...115 17 - aurita...117 - aquatica...117 18 - alba---118 19 -fragilis119 20 - vitelina 120 21 - viminalis...122 22  - helix...123 23 Salvia sylvestris...207 Sanbuccus ebulus...169 - nigra (Secu)...168 sanicula Europea...193 Scirpus (trestia)... 193, 213 Scleroderma... 234 Sclerotiacee...235 Senecis...191 Simulium colubscensis...296 69 Sirex Gigas...263 52 Sorbus aucuparia...- 32 - aria...149 34 - domestica...148 33 - torminalis...150 30 Spartium acopari...173 Sphynx...284 Sphagnee...227 Spaeria...234 Spirea aruncus...203 Stachys sylvestris...207 Staphylea (clocoduşi)...169 T. Taxus boccata...89 Tellephora...234 Tenthredo pini...260 51 Tilia europea (teulu) 141 30 - parviflora...141 31 Tormentilia erecta...193 şi 202 Trienalis...191 Triticum...191 - repens...216 Trifolium alpestre...204 - rubens...204 U. Ulmus campestris...125 24 - effusa...128 - tuberosa-...127 25 Uredina...236 Urtica dioica...200 V. Vaccinium myrtilius...176 - Vitis Idaea...178 - uliginosum...179 Vespa crabro Calinu) 167 Vicia cracca...191, 200 - sylvestris 202 X. Xyloma...235